Josef Lada

O chytré kmotøe lice

V hájovnì U pìti bukù

Stará hájovna U pìti bukù stojí o samotì na malé mýtince mezi lesy pod vrchem Homolí a nad rybníkem Kaèákem. V hájovnì bydlí hajný Vobinuka se svou manelkou a dìtmi, Jeníkem a Rùenkou. Obì dìti, Jeník i Rùenka, jsou se svým osamìlým domovem velmi spokojeny a za nic na svìtì by nemìnily s jinými dìtmi z vesnice. A proè by také mìnily, kdy okolí hájovny jim poskytuje vechno, co náleí k obvyklým dìtským radovánkám: v lese roste mnoství èervených i èerných jahod, malin, oøíkù i hub; v rybníku Kaèáku se mohou v parných letních dnech vykoupat, a kdy v zimì zamrzne, mají kluzitì pár krokù od domova. A z vrchu Homole se v zimì tak krásnì a divoce sjídí na rohaèkách s vìtrem o závod.

Vobinukovi mají své dìti velmi rádi a pøejí jim, aby vech dìtských radovánek uily dosyta. Jeník i Rùenka své rodièe za to zase vdy ochotnì poslouchají, jak se patøí a sluí na dobøe vychované a vdìèné dìti. Proto také není z hájovny U pìti bukù slyet køik, náøek nebo hubování.

Kdykoliv se hajný Vobinuka vypraví do mìsta nebo do vesnice, vdy dìtem nìco dobrého pøinese a odevzdá jim to se

astným úsmìvem, kdy mu pøijdou kus cesty naproti. Ale i kdy

jde jen do lesa na obvyklou obchùzku, je rád, kdy jim mùe nìco pøinést pro potìení.

A tak se stalo, e jim jednou z lesa pøinesl mladou litièku.

Obì dìti mìly z mladé liky ohromnou radost a hned jí shánìly nìjaké pøíhodné obydlí, hodnì pohodlné, aby se jí v hájovnì líbilo.

Otec hajný usoudil, e by se jí nejlépe bydlelo ve psí boudì, kterých bylo v hájovnì U pìti bukù vdy nìkolik pro strýèka Pøíhodu, a obì dìti se daly ihned s chutí do práce, aby ji pro liku upravily co moná nejpohodlnìji.

Dva psi hajného Vobinuky, Hektor a Sultán, se na to mazlení s mladou likou dívali zlostnì a s nepochopením.

2

To je komedií  s likou! bruèel Hektor. Podívej se, nejlepí boudu jí upravují a vystýlají jako nìjaké princeznì! V zimì to musíme za mrazu a ve snìhu pronásledovat, a teï se tomu budeme snad klanìt jako nìjakému panstvu!

Kdy byla bouda upravena, dal hajný lice na krk pevný koený obojek, ke kterému pøipojil delí øetízek, a ten pak pøipevnil k boudì. Ale lice se útulnì upravená bouda ani trochu nelíbila.

kubala sebou na øetízku, vyskakovala do výky a vemoným zpùsobem se snaila zbavit se nepøíjemného obojku. Oba psi se tomu vesele chechtali, ale Jeník a Rùenka projevili obavu, aby se lika neukrtila.

Vak ona se neukrtí, nebojte se! uklidnil je zkuený otec.

A se tím hodnì unaví a pozná, e vechna její námaha je marná, pøestane sebou na øetízku trhat a zvykne si být uvázána jako pes.

A lika si skuteènì brzy uvìdomila, e se marnì namáhá, aby se osvobodila, a poèala si zvykat na svùj nový domov. Jeník i Rùenka se snaili lice její vìzení velijakými pochoutkami zpøíjemnit a chovali se k ní tak vlídnì, e na ni Hektor a Sultán velmi árlili. Ale netroufali si jí ublíit, protoe jim to hajný pøísnì zakázal, a jak známo, mysliveètí psi ihned pochopí, co smìjí dìlat a co nesmìjí.

Obì dìti pøicházely k lice kadý den, dlouho si s ní hrály a lika si brzy také na nì zvykla, e vdy smutnì skuèela, kdy

k ní hned v obvyklou dobu nepøily. Jakmile je vak vidìla pøicházet, ihned vyskoèila tak daleko pøed boudu, kam a jí to øetízek dovoloval, a radostnì vrtìla ohonem.

Rùenka byla pilná ètenáøka, a protoe sama velmi ráda èetla, tak myslela, e i liku bude zajímat, kdy jí obèas nìco zajímavého ze svých kníek pøeète. Domnívala se tak proto, e oba psi, Hektor i Sultán, vdy na ni upøenì hledìli, kdy jim nìco vykládala, jako by vemu dobøe rozumìli. Také lika vdy pozornì poslouchala, kdy jí Rùenka èetla z nové kníky, kterou dostala o vánocích pod stromeèek a ve které byly krásné pohádky o zvíøatech.

3

Nejradìji èetla Rùenka lice pohádky o chytrých likách, ve kterých vtipné liky vdy nìjaké ménì chytré zvíøe nebo i èlovìka svým bystrým dùvtipem pøemohou.

Zpoèátku ovem nerozumìla lika ani slovo z toho veho, co jí vitoøivá Rùenka napovídala; protoe si vak dávala dobrý pozor, brzy porozumìla mnohým slovùm a za nìjaký èas ji

rozumìla vemu. Víte samy dobøe, milé dìti, e psi rozumìjí lidské øeèi, e dobøe chápou, kdy jsou chváleni, a jak se stydí, kdy

jsou za nìjaké provinìní vyhubováni. A liky, jak snad také víte, jsou pøíbuzné psù a mají mnohé jejich vlastnosti. Mimoto byla tato lika obzvlátì chytrá a chápavá, a tak není divu, kdy na ni Rùenka kadý den mluvila, e vemu døíve rozumìla ne nìkterý pes. A proto lika èím dál tím radìji poslouchala Rùenèino pøedèítání a vyprávìní o chytrých likách, které èasto oálily i tak rozumné zvíøe, jako je král vech zvíøat, moudrý a vzneený lev.

To lice velmi lichotilo a umínila si, e se bude vemu dobøe uèit, aby byla jednou také tak chytrá a rozumná, jako byly ty liky z pohádek. Proto také vechno ochotnì dìlala, co na ní Jeník nebo Rùenka pøi cvièení ádali.

Po nìjakém èase hajný Vobinuka uznal, e si lika v hájovnì ji tak zvykla, e ji mohou dìti odvázat a vodit na øetízku. Potom jí bylo u také nìkdy dovoleno trochu se probìhnout po dvoøe, ale na zavolání musela vdycky ihned pøijít a klidnì se zase nechat uvázat. A pøitom ji obì dìti uèily velijakým kouskùm: uèily ji pøináet pøedhozené vìci, prosit, panáèkovat a chodit po zadních nohou. Kdy u vechno dobøe umìla, uèily ji dìti tìím kouskùm: chovat panenku, dret v pøedních prackách hùl a pøi chùzi se o ni opírat.Vechno to uèení a mazlení s likou pozorovali oba psi s velkou zlostí. Aèkoliv se tváøili, jako by se o liku ani trochu nezajímali, dobøe pøitom vidìli, co vechno ji lika umí, a velmi jí to závidìli. To je komedií s likou! zlobil se Hektor. Podívej 4

se, kolego, jak se pynì nafukuje, e umí nosit hùl! Takové vìci jsem u umìl jako malé tìnì a dávno jsem to u zase zapomnìl, protoe musím dìlat rozumnìjí vìci: ve dne v noci chodit do lesa na obchùzky nebo hlídat hájovnu jako ty. A pøitom nás ani nenapadne, abychom se pro to nìjak nafukovali. A podívej se na ni! Tváøí se pynì jako kníe pán a myslí si, e nám bude brzy také porouèet jako nai páni nebo dìti. Ale  milión komárù  to by si zase na mne nepøila!

Prokrýlepána, Hektore, to snad pøece není ani moná vìc, aby nám nìjaká taková hloupá lika porouèela jako pán? mumlal Sultán ustraenì. Na mou dui, Hektore, to bych tady nebyl ani den a vypálil bych odtud jedním rázem. Radìji bych chodil po

ebrotì!

I nefòukej u napøed, Sultáne! Vak nám jetì neporouèí a doufám, e zítra také ne! bruèel Hektor mrzutì. Potom nìco poeptal Sultánovi do ucha a hned nato oba psi s divokým tìkotem vyrazili ze dvora ven, a stále hluènì tìkajíce, obìhli si tøikrát celou hájovnu, jako by honili celou bandu zlodìjù. Potom se zase hrdì jako vítìzové vrátili a po oèku se podívali na liku. A velmi se oba dopálili, kdy vidìli, e lika po celou tu dobu, co oni tak øádili, klidnì spala pøed svým obydlím a e ji ani nenapadlo, aby se hned, jak zaèali tìkat na výstrahu, schovala do své boudy.

A to liku opravdu ani nenapadlo. Ona dobøe slyela, co si o ní povídali, a umínila si, e je za tu závist trochu potrestá. Jak jsem vám u øekl, znala z lidské øeèi tolik slov, e vemu rozumìla, kdy k ní dìti nìco mluvily, protoe si vecka slova snadno pamatovala. A nejen to, e u mnoho rozumìla  ona také potajmu zkouela nìjaká lidská slova, a protoe byla chytrá a pilná, brzy se jí podaøilo nìkolik lidských slov promluvit. Byla na to velmi hrdá a tìila se, jak tím Jeníka i Rùenku pøekvapí. Ale døíve si to chtìla vyzkouet na Hektorovi a Sultánovi. Dlouho vak nevìdìla, jak by to mìla udìlat, a pøila na to a tehdy, kdy slyela, jak jí oba hafani závidí pøízeò pánových dìtí a jak ji pomlouvají.

5

A pak to hned provedla. Kdy vidìla, e si oba vlezli do svých bud, zalezla si také do svého obydlí a tam chvilku poèkala, a se uhnaní psi pohodlnì ve svých peleích uvelebí  potom vystrèila hlavu z boudy a zvolala silným hlasem: Hektore!

Sultáne!

Sotva to psi uslyeli, hned vylétli z bud a hnali se divoce ke dveøím hájovny. Kdy je nali uzavøené, rozhlíeli se na vechny strany, aby vypátrali, kdo a odkud na nì zavolal, ale nikde nevidìli ani toho nejmeního èlovíèka. Chvilku jetì postáli u zavøených dveøí a pak se zase loudavým krokem vraceli do svých bud. Ale sotva ulehli, vystrèila lika zase hlavu a zavolala hlasem jetì silnìjím: Hektore! Sultáne! Podruhé vylétli psi ze svých pelechù a úprkem pádili k zavøeným dveøím. Oba mìli strach, aby nebyli káráni, e se na nì musí dvakrát volat, a proto jetì dùkladnìji a pozornìji pátrali po dvoøe i kolem hájovny, kdo to na nì zavolal.

Nìkdo si z nás dìlá legraci! huhlal Hektor zlostnì, ale Sultán se stále jetì vyjevenì rozhlíel, div si hlavu neukroutil. A kdy se pak znovu loudali zpìt k svým pelechùm, zastavil se Hektor pøed lièinou boudou a pøísnì a podezøele se díval, jak se lika tváøí. Ta sice dìlala, jako kdy u týden tvrdì spí, ale starý a zkuený Hektor ihned poznal, e se jen tak pøetvaøuje. Jistotu vak nemìl a také tomu ani nevìøil, e ona by to dovedla, ale mìl zlost, e snad se jim posmívá. Proto jenom nìco zlostnì zabruèel a odeel si se Sultánem lehnout pøed boudu, aby poznal, odkud to volání pøichází. Ale lika u je nevolala, protoe jí ta dvojí zkouka z lidské øeèi staèila, a jen se ve své boudì chechtala, jak ty dva hafany dvakrát øádnì prohnala.

Od té doby se lika uèila vemu, co Rùenka chtìla, jetì s vìtí chutí. Bavilo ji velmi, kdy jí dìvèátko dalo do packy tuku a vedlo jí packu s tukou po papíru, aby se tak nauèila napsat vechna písmena, a lice se to vskutku dobøe daøilo. Vdy ona to 6

zkouela i bez Rùenky; kdy byla sama, vzala tøebas i kousek døeva a do písku jím ryla rùzná písmena a mìla vdy ohromnou radost, kdy se jí to daøilo. A není divu, e pøi takové píli se umìla brzy také ji i podepsat!

Vak se èasto nìkterý z psù pøiel k její boudì podívat, co to tam ta pøilezlice tropí, ale lika vdy vèas vechno v písku ohonem rozmázla. Za to se psi jetì více na ni zlobili a umínili si,

e ji budou zlobit pokud mono nejvíce, aby hned z hájovny utekla, jakmile se jí naskytne pøíleitost.

Já ti øíkám, Sultáne, e ona to tuhle na nás volala! Vdy

Rùenka ji uèí poøád vatlat po lidsku, a kdy se to nauèí hloupý

paèek, tak brebtavá lika se to mùe také nauèit! huèel Hektor do Sultána. Ale a si èmárá co chce a brebtá také co chce, do toho mi celkem nic není, ale to mì øádnì dopálilo, e si tuhle na nás zavolala jako na nìjaké vandráky. Taková podkøovní pobìhlice, která se jindy v lese mùe pøed námi strachy pøerazit, a teï ji budeme snad muset na slovo poslechnout jako naeho pána a hospodáøe?! Prach  dudy a necky! Pojï, Sultáne, dìlej jen to, co budu dìlat já! My té pobìhlici ukáeme, co dovedou mysliveètí psi! V tu dobu se lika spokojenì vyhøívala na sluníèku. Mourala ospale oèima, ale pøitom dobøe vidìla, jak se oba psi zvedli od svých bud a loudají se k ní. Toho by si byla ani nevimla, ale psi se dali pojednou do zuøivého loveckého tìkotu a hnali se úprkem pøímo na ni jako na nìjakou koøist. Ona sice vìdìla, e jí nesmìjí ublíit, ale èert vìø takovým kolohnátùm! Snadno mohou zapomenout na své dobré vychování, a proto se pøed nimi co nejrychleji ukryla a do nejzazího kouta svého obydlí.

Zatím vak se oba psi u zase klidnì vraceli, jako by se nic nestalo, protoe vybìhl na dvùr hajný, aby se podíval, proè se psi tak vztekle roztìkali.

A tento ertík potom psi opakovali tak èasto, e brzy lice pobyt v hájovnì znechutili. Mohla sice na nì alovat, ale nìco 7

takového je pod lièí hrdost; rozmazlená koèka by to jistì udìlala, avak lika je stateèné lesní zvíøe, které by se za to jistì stydìlo, kdyby fòukalo a alovalo.

To radìji odtud odejdu! rozhodla se dopálená lika. Jeník i Rùenka budou jistì pro mne plakat, ale potom snad uznají, e jsem la jen tam, kam patøím. Vdy vechny ty liky, o kterých mi Rùenka èetla, ily v lesích, a ne u boudy v nìjaké hájovnì. A koneènì se mohu vdycky zase vrátit, kdyby se mi v lese nelíbilo!

A potom u jen èekala, a se jí naskytne vhodná pøíleitost k útìku. Tìila se na volný ivot v lese a øíkala si stále, e to bude nìco mnohem krásnìjího ne být stále uvázána u psí boudy. A tím, jak bude v lese iva a co bude jíst, si také hlavu nelámala; vdy vechny ty chytré liky, o kterých jí Rùenka z kníek èetla, se tak snadno ivily a vechno se jim vdycky lehce zdaøilo!

A koneènì se také doèkala. Jednoho dne jí dìvèe patnì zapjalo na krku pásek a lika cítila, e se ho mùe snadno zbavit.

Také to hned uèinila, kdy byla na dvorku samotná. Psi byli v tu dobu nìkde s hajným v lese, dveøe u vrat byly odemèeny 

nejkrásnìjí pøíleitost nastala a lika také neváhala. Trhnutím hlavy se zbavila obojku a jako blesk sebou mrskla pøes dvùr k vratùm a rázem mìla to, po èem tak dlouho touila  zlatou svobodu a volnost!

Na malém kopeèku nad hájovnou se jetì na okamik zastavila a poslala vem poslední pozdrav: Buïte tam vichni

astni a zdrávi! Sbohem, hájovno U pìti bukù! A sbohem, Rùenko a Jeníèku! A pak zmizela v hustém køoví.

Toho veèera ly obì dìti hajného Vobinuky s pláèem spát.

Marnì je otec tìil, e jim co nejdøíve zase liku pøinese, a marnì jim sliboval, e ta nová bude jetì chytøejí; dìti se nedaly utiit.

Vdy ona nìkde v lese hladem zahyne, naøíkala Rùenka,

protoe se sama ivit neumí a byla zvyklá jíst jen vaøenou stravu!

Ach moje zlatá litièko  snad u tì nikdy neuvidím!

A jen oba psi chodili po dvoøe hrdì jako vítìzi. Chechtali se 8

tomu, jak se snadno liky zbavili, a rozhodli se, e s ní øádnì zatoèí, jakmile ji v lese dopadnou.

9

Nový domov

Zatímco dìti hajného Vobinuky naøíkaly pro uprchlou liku, leela ji, nevdìènice, v novém pelechu v dolanském revíru.

Dolanský revír byl na opaèné stranì vrchu Homole a lika chtìla mít nový domov co nejdále od staré hájovny.

Byla s novým domovem úplnì spokojena a také celé okolí, které si hned druhý den ráno dùkladnì prohlédla, se jí velmi líbilo.

Také byla ráda, e je blízko hezká myslivna, u které zahlédla hoíka velmi podobného Jeníkovi ze staré hájovny. A to proto, e byla pøece u jen hodnì zvyklá na lidi a e se jí po Rùence a Jeníkovi velmi stýskalo. Ale svoboda a volnost jí u také tolik zachutnaly,

e se do staré hájovny vrátit nechtìla, a také proto, e si umínila,

e se musí sama ivit, jako to dìlaly vechny chytré liky z pohádek.

A protoe se u také poèítala mezi dospìlé a chytré liky, zaèala sama sobì øíkat kmotra lika. My ji ze zdvoøilosti musíme u dále také jen tak nazývat.

Vecko bylo tedy hezké, ale hùøe bylo, kdy kmotra lika dostala hlad. Vùkol nebylo nic k snìdku a ivou zvìø si také chytit neumìla, protoe se tomu vùbec neuèila, a tak se nìkolik dnù musela ivit velijakou ouelí. Ono se to kmotøe lice lehce øeklo: budu iva tak snadno a pohodlnì jako ty kmotry liky z pohádek, ale kdy koneènì chtìla také nìco podobného udìlat, s hrùzou seznala, e vechny ty pøípady, o kterých jí Rùenka èetla, u

nadobro zapomnìla.

A jednou veèer, kdy se potulovala kolem myslivny, vyslechla pod oknem nìco, z èeho mìla pojednou radost. Myslivec vyprávìl svému synku velijaké pohádky o chytrých likách, jak byly snadno a pohodlnì ivy, protoe svou chytrostí pøipravily èasto lidi i zvíøata o chutná sousta.

Jémináèku! zvolala kmotra lika pøekvapenì. To je dobré!

Vdy to jsou zrovna ty pohádky, které mi pøedèítala Rùenka ve staré hájovnì!

10

Myslivcùv synáèek se tìm pohádkám také velmi smál a prosil tatínka, aby mu vyprávìl takové pohádky kadý veèer.

To bude teï pohodlné ivobytí! libovala si kmotra lika.

To, co dovedly ty chytré liky, o kterých myslivec vypravuje klouèkovi, to já také snadno dokáu a doufám, e je vechny jetì pøekonám! Budu to nyní dìlat jako ty chytré liky, ale musím si to vechno nejdøíve v hlavì uspoøádat. Vechna ta Rùenèina povídání se mi v hlavì melou a motají páté pøes deváté, take jsem z toho veho  jak se øíká  janek. Ode dneka vyslechnu pod oknem vdy jenom jedno myslivcovo vyprávìní o chytré lice a hned to za dobré pamìti provedu, aby se mi to z hlavy nevykouøilo.  Tak  a teï si tady jetì nìco poslechnu a hned zatepla to udìlám také tak!

A myslivec poèal zrovna vyprávìt novou pohádku: Jednou jedna kmotra lika bìela kolem vinice. Kdy uvidìla na keøích krásné hrozny, hned na nì dostala velikou chu a vemoným zpùsobem se snaila jich dosáhnout. Vyskakovala do výky, co síly mìla, rozbíhala se zdaleka, ale hrozny visely tak vysoko, e je nemohla utrhnout. A kdy koneènì pochopila, e vechna její námaha je marná, obrátila ihned svoji laènou chtivost v oklivost a pohrdání. Povídala: ,Tyhle hrozny jsou jistì kyselé jako ovík!

Proto mì ani nenapadne, abych je trhala a jedla!

Kdy myslivec dopovìdìl, dala se nae kmotra lika do tichého smíchu. A potom si bruèela pod vousy: Hm  tohle zrovna nebyla nìjaká moc chytrá lika! Hrozny byly trochu vysoko, a proto je nechala být a hloupì odela. A to já tak hloupá nebudu, milej pane myslivèe, a hned vám to také dokáu. Vy si tu zatím povídejte dál a já si hned také dojdu na nìjaké hrozny. Vzpomínám si, e domeèek ve vaí zahradì je celý obrostlý vínem, a proto se tam na nì také ihned vypravím. A protoe u také tuím, e budou hrozny od hus a od dìtí dole obrané  vezmu si s sebou hned také vá

ebøíèek, milej pane myslivèe! Na dalí vyprávìní u tedy lika neèekala. Odbìhla od okna a nìkolika skoky obìhla myslivnu ke 11

døevníku, kde vdycky vídala stát malý ebøíèek. Psi na ni sice vztekle tìkali, protoe vak byli uvázáni, mohla si jej pohodlnì odnést. Vzala si jej pøes rameno a sypala se pøes zahradu k domeèku, na kterém rostlo víno. U cestou se jí touhou po chutných hroznech sbíhaly sliny v ústech, a proto spìchala, aby tam dobìhla co nejdøíve. Vdy jsem si to myslila, e budou hrozny dole otrhány a e zùstaly jen ty, co jsou vysoko! nafoukla se lika nad svou chytrostí. Potom rychle pøistavila ebøíèek ke zdi, hbitì po nìm vylezla nahoru a hned utrhla nejblií hrozen.

Kdy vak rozkousla první bobule, zaklebila se jako opice. Bobule hned zase vyplivla, ale chvilku potom jetì kroutila skrèeným èumáèkem, ne si mohla odlehèit: Fuj  tajksl! Milión brundibárù

 ony jsou opravdu kyselé!!

Mrzutì odnesla ebøíèek zpátky na místo, odkud si jej vypùjèila, a loudala se schlíple do lesa. Stydìla se, e se hned napoprvé tak hloupì napálila. Ale jetì ne usnula v svém teplém doupìti, øekla si na útìchu: Vem to kozel  hlavu si proto lámat nebudu! Ale zítra vám, kakraholti, ukáu, co dovede chytrá lika!

12

Nezdaøený rybolov

A tak s nedoèkavostí bìela nazítøí veèer pod okno myslivny, aby si poslechla nìjakou novou pohádku o chytrých likách.

Myslivec zrovna vyprávìl svému synáèkovi o chytré lice a hloupém vozkovi, a proto lika pozornì naslouchala:

To byla zase jiná chytrá kmotra lika, ale taky moc povedená! zaèal myslivec. Ta jednou vidìla, jak vozkové po silnici kolem lesa vozí plné vozy tuèných ryb, a hned dostala na nì chu. Jak dobøe ví, synáèku, pìkná lièí koiina se vdycky dobøe platí, a toho právì ta kmotra lika chytøe vyuila, aby nìkterého vozku napálila. Jeden z nich zrovna pøijídìl k lesu s plným nákladem ryb. I lehla si doprostøed silnice, jako by tam byla zrovna po støelné ránì dokonala. ,I to se podívejme, safrahnáte! povídal si vozka vesele. ,Tady leí zastøelená lika! A musil bych být pytlem pratìný, abych tu potvùrku tady nechal: za to mi dá koiník v mìstì pìkných pár korunek na tabák! A hodil zdánlivì mrtvou liku do vozu na ryby a jel vesele dál. Ale sotva zaèal vùz po tvrdém tìrku hodnì hrèet, zvedla se milá lika a rychle vyhodila z vozu nìkolik velkých kaprù. Potom také sama seskoèila, sebrala shozené ryby a odnesla je do svého doupìte, kde si na nich saframentsky pochutnala! 

No tohle je pøece nìco docela jiného ne tamta povídaèka!

bruèela si nae kmotra lika vesele pod vousy. A já doufám, e se mi tentokrát nìco podobného také povede!

Potom nìkolik dní èekala u silnice, a nìjaký vozka s rybami pojede, a skuteènì se také jednoho doèkala. Kdy zjistila, e podle namalované ryby na voze je to opravdu povoz vezoucí ryby, honem si jetì pøipevnila na ocas cedulku s nápisem Cena 1 000 korun

a natáhla se doprostøed silnice.

Hola! zvolal vozka radostnì, kdy liku uvidìl. Tady leí lika! A tu já tady leet nenechám! Prrr!  A to se podívejme, tisíc korun má ta lika cenu. To mám dneska saframentské tìstí  tisíc 13

korun! Nu  ve mìstì ji dobøe prodám. astný vozka hodil liku dovnitø vozu pod plachtu, zamnul si vesele rukama a jel dál. Za malou chvilku se lika pod plachtou pomalu zvedla a dívala se chtivì kolem sebe. Ryby tam opravdu krásnì vonìly, lika je cítila a sliny se jí sbíhaly v hubì. Byly tu samé kulaté plechové krabice a na kadé z nich krásnì namalovaná ryba.

Ahá tì v kabátì! zaradovala se lika. Tady jsou ty potvùrky schovány, ale já vás dostanu! Popadla nejvìtí krabici a zkouela ji otevøít. Ale krabice nemìla ani kliku, ani háèek, ani víèko, ani poklièku, ani kolíèek.

Co to? Jaké je to zase nové takáøství? bruèela si tie do vousù. Já pøece otevøu vecko: kadý kurník, kadé dveøe, kadé okno, kadý hrnec i kadou katulku od sirek, ale téhle èertovinì nerozumím! A otevírat se to pøece nìjak musí! Tak hloupá nejsem, abych vìøila, e lidé ty ryby polykají i s krabicemi! A poèala se znovu do krabice dobývat. Kousala ji zuby, krabala ji drápy, ale vecko bylo marné. Krabice nepovolila. A tu se kmotra lika u

tak dopálila, e se ani necítila. Mrskla krabicí zpátky na hromadu, a to dùkladnì zaøinèelo, a vztekle vyjekla: Jdìte mi ke vem èertùm s takovými vynálezy!

Vtom vak u také vozka nakoukl ulekanì pod plachtu, co se to tam dìje a proè se krabice sypou, ale zahlédl u jen lièí ocas. Kmotra lika neèekala a uhánìla k lesu. A teprve v hustém lese se zastavila, posadila se a zaèala se peskovat: Pardyje kopyto, to jsem se zas jednou napálila! Teï abych se u opravdu stydìla vystrèit hlavu mezi sluné lidi, a to si jetì povìsím na ocas cedulku s nápisem: Cena 1 000 korun! Ani za starou baèkoru nestojím!

Popadla cedulku a roztrhala ji na kousky. Ale kdy se u dost naláteøila a zlost ji trochu pøela, zaèala zase klidnìji uvaovat: S

tìmi starými pohádkami u si dám pokoj! Ty jsou tak dobré pro toho malého Venouka myslivcovic, ale ne pro dnení vzdìlanou liku. Jsou vecky prolhané a k nepotøebì, protoe pohádkami se ani cvrèek nenakrmí. Dnes to nejde s báchorkami, a proto já to 14

nyní zkusím docela jinak: podle dnení pokroèilé doby a s pouitím vech nejnovìjích vynálezù! Já vám, kakraholti, ukáu, jak pohodlnì a lehce ije moderní lika!

15

Dobrodruství s kouzelným stoleèkem

Kmotra lika si umínila, e se u podle velijakých starých bajek a pohádek øídit nebude a e si k pohodlnému ivobytí dopomùe nìjakým modernìjím zpùsobem. To se sice snadno øekne, ale tìko se nìjaký chytrý zpùsob vymyslí. A také kmotra lika, aèkoliv si celý den hlavu lámala, aby nìco podaøeného vynalezla, nepøila na nic a jetì ráda veèer klusala k myslivnì pod okno, aby zase vyslechla nìjakou pohádku o chytrých likách.

Ale myslivec toho veèera synáèkovi o likách nevypravoval.

Mluvil jen o nìjakém beránku, z kterého padaly dukáty, kdy se otøásl, a to kmotru liku nezajímalo. U chtìla odejít, ale myslivec zrovna poèal zase vyprávìt o stoleèku, kterému se jen poruèilo:

Stoleèku, prostøi se! a hned byl plný tìch nejchutnìjích jídel.

Kmotra lika bystøeji nastraila ui.

Jéjej, tati, to by bylo nìco, kdybychom mìli také takový kouzelný stoleèek! touebnì promluvil myslivcùv synáèek a tatínek mu na to odpovìdìl: I vdy jej také opravdu máme, ty moje jelení noko! Dostal jsem jej kdysi darem od Houbového dìdeèka a dlouhý èas jsme potom nic jiného nejedli, ne co nám kouzelný stoleèek prostíral. Ale nakonec se nám vecky ty bájeèné lahùdky tak pøejedly, e jsme se honem zase vrátili k naim knedlíkùm, kaím a kubánkùm, abychom si samými lahùdkami nadobro nezkazili aludky. A stoleèek  aby nás nelákal  jsme prozatím vystìhovali na dvùr do komory, kde je sloeno vechno nae staré rodinné haraburdí. Je to ten stoleèek zelenì nabarvený, ví? Dále u kmotra lika myslivce ani neposlouchala. Vìdìla právì, co potøebovala, a ostatní povídaèky ji u nezajímaly. U se jí touhou zrovna po tìch lahùdkách sliny v hubì sbíhaly a hned se rozhodla, e se co nejdøíve musí toho kouzelného stoleèku zmocnit.

Prokrýlepána!  vdy je to také stoleèek, kterému se jen øekne:

Prostøi se! a hned je plný takových dobrot, e by je nikdo ani za 16

celý mìsíc ani po tìch nejlepích hostincích nesehnal!

Lika obìhla myslivnu a opatrnì se pøiblíila ke komoøe, kde byl ten zázraèný stoleèek uloen. Mìla starost, jak by se ho zmocnila, a obávala se, e bude komora s takovým cenným pøedmìtem dobøe uzamèena. Proto se velmi radovala, kdy uvidìla myslivcovu sluebnou, jak nìco v papíru zabaleného odnáí do komory a zase vychází ven, ani za sebou komoru uzamkla.

Sláva  vecko se krásnì daøí! broukala si lika pod vousy, a sotva se za sluebnou zavøely dveøe myslivny, hned vlezla do komory a za chvilku ji bìela se stoleèkem na zádech do lesní temnoty, aby jej tam nìkde v ústraní hned vyzkouela.

Stoleèek byl dost tìký, ale kmotra lika nedbala, e se pod jeho tíhou notnì prohýbá, a jen spìchala, aby uu ochutnala ty bájeèné a nevídané lahùdky. A tak jej dotáhla na malou planinku mezi hustým smrèím, kde spal jen nìjaký ten brouk, a tam jej postavila. Chvilku si jej bedlivì prohlíela, jak èiní kadá opatrná lika, ne se odhodlá k nìèemu neznámému, ale touha po chutných lahùdkách ji popohnala.

Stoleèku, prostøi se! zvolala nedoèkavì na stoleèek  ale ten  jako by neslyel (nebo dìlal, jako kdy u spí)  a neprostøel nic! Povídám  stoleèku, prostøi se! rozkøikla se lika znovu na stoleèek, ale ten byl neposluný jako poprvé a neprostøel se!

Kmotra lika se u dopálila. Pardyje kopyto, prostøe se, nebo ne! rozkøikla se jetì hlasitìji, popadla stoleèek za knoflík u zásuvky a poøádnì stoleèkem zatøásla.

A tu se pøání kmotry liky opravdu splnilo: zásuvka u stolku se otevøela a v ní se objevilo nìco zabaleného v mastném papíru.

Také líbezná vùnì ihned zavonìla po celém lese.

Lika chtivì sáhla po balíèku, s nedoèkavostí jej rozbalila, a kdy spatøila chutný obsah balíèku, dala se radostí do divokého tance a skákání. A nedivte se jí, milé dìti! Vdy pøed ní leelo pìt velkých, líbeznì vonících jitrnic, které kmotra lika jakiva 17

jetì nejedla.

Sláva, tøikrát sláva! Teï jsem koneènì kápla na to pravé moderní ivobytí! radostnì jásala kmotra lika. U je konec klopotnému shánìní potravy a nebezpeèným výpravám k lidským obydlím! U si nebudu musit lámat hlavu vymýlením velijakých kejklù na oklamání jiných tvorù a tatrmany lecjakým hloupým vozkùm také u nikdy dìlat nebudu!  Sláva  u je konec práci a teï mi nastane u jen sladké a pøíjemné lenoení. Odteïka se budu jen válet ve svém pelechu, a kdy budu mít hlad  tak jen poruèím tomuhle stoleèku  a hned bude veho dost! Jetì tedy jednou: sláva! a dám se s chutí do toho!

Kdy lika s velkou chutí snìdla vech pìt jitrnic, zabalila peèlivì vechny pejle do papíru a schovala si je na památku. A potom si stoleèek opìt naloila na záda a odnesla si jej do svého pelechu. Pøitom se celou cestu radostnì klebila a nìkolikrát si i vesele poskoèila. A kdy si vzpomnìla, jak budou ostatní liky na ten kouzelný stoleèek èubrnìt a jak jí ho budou závidìt, tu musela stoleèek postavit, aby se mohla dosyta vyskákat, vychechtat a vydovádìt.

Sotva se druhý den ráno kmotra lika probudila, hned si zavolala straku tìbetalku a poádala ji, aby navtívila vecky liky v celém dalekém a irokém okolí a vyøídila jim pøátelské pozvání k veliké hostinì. A vechny do jedné pøijdou odpoledne na planinku pøed obydlí kmotry liky, e jim chystá pøíjemné pøekvapení. A jetì volala za odlétající strakou, e vechny udìlají dobøe, kdy celý den nebudou nic jíst, aby jim pøichystaná lahùdka lépe chutnala.

Zatímco straka oblétávala vecka lièí doupata, posadila se kmotra lika pøed kouzelný stoleèek a zálibnì si jej prohlíela.

Chvílemi jej také pohladila a promluvila k nìmu nìco pochvalného, aby jej udrela v dobré náladì a do veèera. A kdy si vzpomnìla, jak jí vecky liky budou ten stoleèek závidìt, musela se honem do únavy vyskákat a vydovádìt, aby se z té velké radosti jetì 18

nerozstonala. Také mìla sto chutí na nìjakou jitrnièku, aby si na ní sama smlsla, ne se ostatní liky sejdou, ale té mlsné touze pøece odolala.

Straka tìbetalka umìla dobøe zvát. U v poledne pøicházely první zvìdavé liky a ke tøetí hodinì se planinka pøed obydlím kmotry liky èervenala samými likami. Byly tam liky vech velikostí i stáøí: byly tam lièí mámy i s osmi mláïaty, byli tam lièí dìdeèkové i babièky a mnoho starých a nemocných liek pøinesly mladé liky na zádech. Mohu smìle øíci, e tehdy nezùstala v celém okolí doma ani jedna lièí noha. A vecky ty liky hledìly zvìdavì a touebnì k obydlí kmotry liky a s nedoèkavostí oèekávaly tu chutnou hostinu. Vecky se podle rady od rána postily, ale bylo tam i mnoho takových, které nemohly sehnat potravu ji

po nìkolik dnù. Proto se, milé dìti, nedivte, e v pìt hodin u

vecky liky ádaly, aby hostina zaèala.

Také kmotra lika si øekla, e se u sotva jetì nìkterá lika k hostinì dostaví, a vynesla stoleèek pøed své doupì. Hned nastalo mezi likami ukání a povídání, zadní liky natahovaly krky, matky braly mláïata do náruèí a mladé liky vzaly staré dìdeèky na záda, aby lépe vidìli.

Potom poádala kmotra lika o ticho, a kdy se celé to shromádìní ztiilo, spustila slavnostním hlasem: Váení pøátelé!

Sezvala jsem vás, abyste se mnou sdíleli radost, která mì nenadále potkala. Za mou velikou moudrost a za poøádek, který mám ve svém pelechu, daroval mi jeden velectìný èarodìjník stoleèek.

Není to snad nìjaké odloené staré haraburdí, ale je to stoleèek kouzelný, který na mùj rozkaz vydá balíèek s pìti jitrnicemi a to se mùe opakovat tøeba miliónkrát za sebou! A protoe je tìch lahùdek takový nadbytek a já nejsem lakomá, proto jsem vás, váené pøítelkynì, vecky sezvala, abyste se mnou tìch vzácných darù uily. Ale døíve jetì, neli stoleèek poádám o prostírání, ukái vám z tìch jitrnic pejle, abyste uvìøily, e si z vás nedìlám

ádnou legraci!

19

Kdy kmotra lika podala pejle nejbliím likám, nastal mezi likami opìt umot a hluk. Vecky natahovaly nosy, aby podle vùnì zjistily pravost pejlí, a brzy bylo slyet radostné hlasy a výkøiky: Ano, jsou pravé  namoutìkutì  e jsou! Já u jsem je také jednou jedla! A vecky liky se u mlsnì a nedoèkavì olizovaly.

A potom nastal ten slavnostní a tak touebnì oèekávaný okamik. Kmotra lika pøistoupila ke kouzelnému stoleèku a zdvihla pøední tlapku do výky na znamení, e hostina zaèíná.

Vechny liky hned ztichly, kulily zvìdavì oèi, natahovaly chtivì èumáky a nedoèkavì pøelapovaly.

Stoleèku, prostøi se! zvolala kmotra lika slavnostním hlasem a potom vánì vytáhla zásuvku. Hned se vecky lièí krky jetì více natáhly, oèi se více vykulily, nosy se zbystøily, aby první pochytily lahodnou vùni jitrnic  ale neuvidìly nic a neucítily nic!

Jen komár vylétl z otevøené zásuvky.

Kmotra lika se polekala. Zastrèila zásuvku a rozkøikla se na stoleèek hlasitìji: Stoleèku, prostøi se! Ale ve stoleèku nebyl u ani ten komár. Kmotøe lice se ji rozklepaly rozèilením nohy, kdy i podruhé vytáhla prázdnou zásuvku, a mezi likami nastal rozèilený epot a mumlání. Dìlá si z nás legraci! slyela volat ze zadních øad a liky vpøedu se na ni dívaly zlostnì i posmìnì.

Pardyje kopyto, prostøe se, nebo ne! rozkøikla se kmotra lika na stoleèek potøetí a tak prudce vytrhla zásuvku ze stolku,

e a upadla na ocas. Ale hned zase rychle vyskoèila, odhodila prázdnou zásuvku a dala se na útìk. Za ní se hnaly dopálené liky a køièely na celý les: Udìlala si z nás dobrý den! My se o hladu trmácíme a sem, takový kus cesty, pro její legraci! Sama snìdla jitrnice a nám ukazuje pejle, uliènice! A jetì hùøe jí nadávaly.

Liky, které nemohly tak rychle utíkat, vrhly se vztekle na stoleèek a za malou chvilku z nìho byla hromádka tøísek. To víte,

e pøitom dìlaly také notný rámus, a tak bylo v lese køiku a hluku na fùry.

20

Pøed rozzlobenými likami se kmotra lika zachránila jen tím, e rychle vylezla na vysokou borovici. Jak je vám dobøe známo, liky na stromy nelezou, ale kmotra lika v tom strachu ani nevìdìla, jak se dostala a do vrku borovice. Zatím se kolem stromu shromádily vechny liky a dìlaly takový hluk, e to bylo slyet a do myslivny.

Myslivec sebral puku a psa a bìel se do lesa podívat, co se to tam dìje. Kdy vak uvidìl takové mnoství liek, vrátil se rychle pro hajné a ostatní myslivce a vem dohromady dalo mnoho práce, ne tu rozzuøenou lièí havì rozehnali. Kmotra lika se pøitiskla k èervenému kmenu borovice, aby ji tam myslivci nespatøili, a zmírala strachy, aby nespadla dolù. Sedìla tam dlouho do noci, a teprve kdy nadobro utichlo láteøení myslivcù a lièí

tìkání, slezla opatrnì dolù a doplíila se do svého znièeného doupìte.

A tam potom o vem takto uvaovala: Udìlala jsem velkou chybu! Získala jsem takovou krásnou vìc, ale svou hloupostí jsem se zase o ni pøipravila! Stoleèek byl jistì kouzelný, ale já jsem s ním asi patnì zacházela. Buïto jsem jej mìla o ty jitrnice poprosit, anebo k jednání se stoleèkem patøí jetì nìco, co jsem v tom spìchu pod oknem myslivny u ani nevyslechla. Je moné,

e se stoleèek na mne dopálil, e jsem se tak vychloubala, a také mé napadá, e snad stoleèek dostal strach, e se ztrhá, ne tolik hladových krkù nakrmí, a radìji dìlal hloupého. A já u se mu nyní docela nedivím. Já bych teï té nevzdìlané chásce také u ani ty pejle nedala! Beztoho se mi budou do smrti posmívat. Ale patøí mi to! Mìla jsem pohádku poøádnì doposlouchat a do konce, a ne hned bìet jako splaená koza do komory pro stoleèek. Teï abych se stydìla hanbou hlavu z pelechu vystrèit, ne to zase nìjak spravím. Ale já vím co! Svou dobrou povìst si musím napravit nìjakou jetì lepí a jetì kouzelnìjí pohádkou. Tak si vecky liky zase usmíøím a budu opìt nejslavnìjí likou v celém okolí.

21

Èertovský gramofon

Pøi své pøítí návtìvì v dolanské myslivnì kmotra lika zaslechla, jak z obývacího pokoje vycházejí hlasy vech moných domácích i lesních zvíøat. Dobøe poznávala, e ty hlasy jsou pravé a e je nenapodobuje èlovìk, jak se to nìkdy dìlá. Bylo jí divné, jak se mùe do tak malé místnosti vejít tolik zvíøat, a nemohla pochopit, e tu vechnu havì paní myslivcová trpí v obývacím pokoji.A jetì více se divila, kdy si pøivalila pod okno døevìný

palík, aby do pokoje vidìla; ale a namáhala kukadla sebevíc, nevidìla v pokoji nic jiného ne pana myslivce s Venoukem, jak sedí u stolu a poslouchají ty zvíøecí hlasy, které vycházely z malé skøíòky postavené na stole. Tehdy kmotra lika div rozèilením z toho palíku nespadla, kdy si pomyslela, e je kráva, kterou zrovna slyela buèet, do té skøíòky nacpána, a proto tam tak

alostnì buèí. A kdy potom jetì vidìla, e pan myslivec jenom na skøíòce nìco pøehodil, a hned nato zase uslyela hlas jelena, nemohla se rozèilením ji déle na palíku udret a radìji seskoèila zase dolù na zem.

Jak se jen ta dvì veliká zvíøata mohou vejít do tak malièké skøíòky? vrtalo jí hlavou a jetì tìstí, e se to dovìdìla døíve, ne odela domù spát; jistì by bývala té noci rozèilením ani oka nezamhouøila.

Proto pozornì naslouchala zároveò s myslivcovým synkem Venoukem, kdy mu tatínek vechno o té skøíòce, které øíkal gramofon, vykládal a vysvìtloval. Kmotra lika mìla tìstí, e myslivcova rodina dostala gramofon potou zrovna toho dne, a proto mohla vyslechnout vechno, co pan myslivec uznal za nutné Venoukovi vysvìtlit, aby pochopil, co je to vlastnì gramofon, jak se s ním zachází a jakým zpùsobem se poøizují gramofonové desky.Tak se dozvìdìla, e v té malé skøíòce není ukryta buèící 22

kráva, ale e se buèení ozývá jenom z té èerné kulaté desky, která se mùe vymìnit libovolnì za desku s hlasem jiného zvíøete. Pøi té pøednáce si kmotra lika vyskoèila zase na palík, aby dobøe vidìla, jak se s gramofonem zachází, protoe si hned øekla, e jí nebude na kodu, kdy to bude vidìt. Tak vidìla, jak se do gramofonu vkládá nová deska, jak se gramofon natahuje, jak se klade koleèko s jehlou na desku a jak se gramofon spoutí a zastavuje. A také pøitom uslyela hlasy zvíøat a ptákù, které byly na deskách zachyceny: øehtání konì, mòoukání koèky, kokrhání kohouta a meèení kozy. To meèení se lice nejvíce líbilo, protoe bylo také nejpodaøenìjí. Kmotra lika by byla u myslivny ten veèer poslouchala tøebas a do rána, ale Venouek musel jít brzy spát a tím se skonèilo i hraní na gramofon. A hned potom i kmotra lika odbìhla na kutì do svého pelechu.

Kmotra lika si ráda také nìkdy zala na stráò na kraj lesa bøezinky, který rostl nedaleko obce abonos a odkud mìla krásný rozhled po celém okolí. Tam pak dlouho sedávala v køoví a pozorovala tamodtud ivot kolem vesnice; hry dìtí a práci lidí i zvíøat na polích. Byla to ves mezi lesy zapadlá, kde lidé ili jetì postaru a kde málokterý obèan vìdìl, co je to rádio a gramofon.

Jetì se tam ilo jako ve staré pohádce.

Jednoho dne pozorovala kmotra lika ze svého úkrytu starou kozu u malého chlívku na dvorku posledního baráku. Stará koza odcházela nìkam na pastvu a nakazovala pøísnì svým ètyøem kozlátkùm, aby nikomu dvíøka neotvírala. Aby si pìknì hrála a èekala, dokud neuslyí hlas své matky nebo hospodynì, ale jinému a se neopováí otevøít, nebo by to mohla být lika, zlodìj, vlk èi jiný nepøítel.

Kmotra lika se tomu dala do smíchu:

Prokrýlepána  to je ale opravdu jetì nìjaká staromódní kozí máma! Kdyby mìla u dvíøek patentní zámek a sklenìné kukátko, nemusela by tak dlouho s kozlátky klábosit! Kozlátka by jen mrkla okénkem a hned by vidìla, kdo se na nì dobývá, 23

a stará koza by se mohla nìkde bez starosti pást. Ale takhle se strachy ani nenají, protoe si poøád myslí, zdali u jí zatím nìkdo její dìti neukradl! A døíve se tak vskutku stávalo. Vdy mi o tom Rùenka v staré hájovnì èasto èetla ze svých kníek, jak tøeba vlk u chlívku mìnil velijak svùj hlas, aby se co nejvíce zmìnil v kozí meèení, a svùj jazyk si dal u kováøe trochu upilovat, aby tak hrubì nemluvil. Nu  já bych takový blázen nebyla, abych si dala pro pár kozlat jazyk upilovat, ale jednou bych to mohla zkusit pro vandu a u chlívku trochu zameèet. A to opravdu jen proto, abych se pøesvìdèila, jak jsou ta kozlátka ostraitá. A kdyby se snad stalo a neopatrná kozlátka mi otevøela  pak bych jim jen øádnì domluvila, aby lépe svoji matku poslouchala, a la bych zase ke vem kozlùm do svého pelechu!

Ano  pùjdu tam tøebas hned a zameèím u dvíøek zrovna tak, jak to dìlala stará kozí máma! Ale  hola hej  poèkat!

Prokrýlepána  dobøe, e jsem si na to jetì vèas vzpomnìla! To bude jiná vanda, a kozlátka uslyí opravdické kozí meèení, které mají myslivcovi nahrané na té èerné gramofonové desce! Co mi to  ke vem kozlùm  udìlá, kdy si ten gramofon od myslivcù na chvilièku vypùjèím a po té komedii ho hned zase v poøádku dám na své místo?! Vdy oni to ani nepoznají. V tuhle dobu v tom pokoji nikdo není, ale okno mají poøád otevøené, tak tedy 

bez dlouhých cavykù  hurá do myslivny pro gramofon!

Jako blesk mrskla sebou do bøezinky a za malou chvilku ji

dobíhala k myslivnì, kde vecko bylo tak, jak pøedpovìdìla: okno u pokoje bylo otevøené a myslivcovi byli vichni kdovíkde. Hned si tedy bez dlouhého rozmýlení pøistavila ke zdi palík a v miku byla v pokoji. Gramofon stál na svém obvyklém místì a kmotra lika si div nezavýskla, kdy vidìla, e zrovna ta deska s kozím hlasem leí vedle gramofonu. Vzala tedy rychle gramofon i desku do náruèe, opatrnì vylezla z pokoje ven a spìchala s tím, co síly mìla, k abonosùm. A to vechno provedla tak rychle, e se stará kozí máma poøád jetì pásla na vysoké mezi pod ohromnou 24

hrukou plánièkou.

Baráèek, ve kterém ta koza bydlela se svými kozlátky, byl vystrèen a na samý konec vesnice. A protoe natìstí ani tam nebyl nikdo doma, mohla kmotra lika pohodlnì a beze strachu v tichosti postavit gramofon na nízký palek pøed chlívek, natáhnout jej a nasadit jehlu na okraj desky. A kdy gramofon spustila a kotouè s deskou se zaèal otáèet, usedla si kmotra lika na palíèek pøed gramofon a dívala se upøenì na dvíøka u kozího chlívku. Byla hroznì zvìdava, co budou kozlátka dìlat, jakmile se z gramofonu ozve kozí hlas, a rozèilením se u zrovna tøásla.

Ale  co to? Vtom zahoukla pojednou za ní støelná rána a hned nato jako hromobití následoval jeden výstøel za druhým a do rachotu puek mísil se køik lidí, divý tìkot psù a poplané troubení! A to troubení slyela ji kmotra lika v bìhu, nebo hned po první ránì vyrazila prudce ze dvorka na zahrádku a pøes pole pádila, jak mohla nejrychleji, k bøezinì.

Tam se teprve ustraenì ohlédla, a kdy vidìla, e u ji nikdo nepronásleduje, zalezla si rychle do hustého køoví a tamodtud se s vydìeným zrakem dívala zpìt k vesnici. Strachy na ní stály vechny chlupy a po prudkém bìhu se celá chvìla; ale byla ráda,

e vyvázla z toho pøepadení se zdravou kùí. Bylo jí vak velmi divné, e na dvorku u kozího chlívku nevidìla ádné honce ani hajné se psy, ani myslivce, ale støelné rány, tìkání i troubení se tam stále jetì ozývalo.

Hodnou chvilku bylo na dvoreèku prázdno, a teprve pak tam pøibìhli z vesnice a z polí mui ozbrojeni holemi, cepy, vidlemi i sekerami a kmotra lika vidìla, jak se poplaenì ohlíejí na vecky strany a hledají pùvodce té divoké støelby. Pak vidìla, jak vichni bìí ke gramofonu, jak ho obklièují ve velkém kruhu, a bylo slyet zmatené výkøiky:

Je to tamhleta èertova katule, sousedé! Støílí sice poøád jenom naslepo, ale èert jí vìø  ne se nadìjeme, mùe do nás pálit naostro! A proto, lidièky zlatý  zabte ji, ne tady zpùsobí netìstí!

25

Vávro, Brázdo, Kroupo, Bartoi  prokrýlepána  lidièky, u zase ta katule troubí k útoku!

A na kmotøe lice se hrùzou zjeily snad vecky chlupy, kdy

vidìla, jak odváný soused Barto se plíí opatrnì ke gramofonu s napøaeným cepem. V tu chvíli pøestávalo troubení, ale zato se ozvala zase støelba  a tu ji soused Barto déle neèekal a pádnou ranou srazil tu èertovskou vìc ze palku dolù a jetì na zemi ji nìkolikrát cepem pøetáhl. Tu vak mu ji pøiskoèili na pomoc i jiní odvánìjí mui a vichni do ní stateèné buili. Ale nejvìtím hrdinou byl pøece jenom soused Barto, protoe hned po první jeho ránì støelba naráz pøestala, èertovská katule zakvièela  a pak umlkla nadobro.

Ale sousedu Bartoovi to jetì nestaèilo a zavolal na sousedy,

e snad bude nejlépe, kdy tu nebezpeènou katuli hodí do rybníka a tak ji utopí  nebo jistota je jistota a ta èertovská vìc by se tøebas mohla jetì ze vech tìch ran vylízat. Na tu radu pøiskoèil hned soused Vávra s vidlemi, nabral na nì ve, co zbylo z gramofonu, a uhánìl s tím rychle k obecnímu rybníku.

Za ním se hnal zástup muù, en, dìtí a psù snad z celé vesnice  a vichni hluèeli, køièeli, radostnì výskali a chválili stateènost svých sousedù, kteøí tak rázem utloukli tu tajemnou a nebezpeènou vìc, je mohla lehce znièit celé abonosy.

A kdy ta potvùrka bluòkla do vody a voda se za ní navdy zavøela, vypukl zástup abonoských obèanù, en a dìtí ve vítìzný jásot, který se pak zmìnil v hrdinský zpìv a konèil tancem kolem rybníka.

A dále se u kmotra lika nedívala. Zavyla smutnì nad znièeným gramofonem a pak vrávoravým krokem la k svému pelechu. Toho dne u z nìho ani krokem nevyla a rozèilenì chodila sem a tam jako nìkdo, kdo má na svìdomí tìké provinìní.

Kadou chvíli se chytila za hlavu a rozèilenì pøitom volala:

Prokrýlepána  prokrýlepána! Co tomu jen myslivcovi øeknou, a poznají, e se jim gramofon ztratil. Já myslela, e jim ho zase 26

vrátím v nejlepím poøádku, a zatím jsou z nìho støepy. To jsem to vymòoukla! Ale já tu kodu myslivcovùm musím jednou nahradit a u jakýmkoliv zpùsobem, protoe by mì to tady jinak ani netìilo dále bydlet, a já jsem tu pøece byla poøád tak astná a spokojená!

Nìkolik dnù po té nehodì se kmotra lika vyhýbala myslivnì a ila stále ve strachu, e si pan myslivec na ni dojde a vypráí jí koich za ten gramofon. Ale jednoho dne se jí zastesklo po myslivnì, e se rozhodla aspoò zpovzdáleèí jít se zase na ni podívat.

Plíila se tedy veèer opatrnì k myslivnì a byla stále pøipravena dát se rychle na útìk, kdyby jí snad hrozilo nebezpeèí.

Ale vechen strach ji rázem pøeel, kdy zaslechla hrát na gramofon, a nìkolika skoky dorazila k myslivnì. Hned si zase pøivalila k oknu palíèek, a kdy se podívala do pokoje, musela se radostí dát do smíchu. Na stole stál zase gramofon, ale mnohem vìtí, ne byl ten starý.

Vak z nìho mìl Venouek velkou radost a stále øíkal tatínkovi: To je dobøe, e nám ten starý gramofon, který jsme dostali od dìdeèka, nìkdo ukradl! Ten u chraptìl, vrzal a pískal jak starý flainet a jistì bychom jej u tak jako tak vyhodili. A tak jsme si aspoò hned pomohli k novému gramofonu! Jenom, tati, lituji, e se nám ztratila také deska s kozím hlasem, ví, ta s kozím meèením, co se mi tak tuze líbila!

Tak se, Venouku, podívej! povídal pan myslivec a usmíval se pod vousy. Potom dal do gramofonu desku, a kdy gramofon natáhl a spustil, ozval se z nìho zrovna ten kozí hlas, jako byl na staré desce. Jakmile jej Venouek uslyel, dal se hned radostí do bujného skákání, tleskal ruèkama a meèel také jako koza.

Kdy gramofon dohrál, obrátil pan myslivec desku na druhou stranu a povídal synáèkovi: Tak, a teï si dáme ten kníecí hon!

Kmotra lika byla na to také velmi zvìdava, ale kdy se pojednou ozvala z gramofonu støelná rána a hned nato jako hromobití se ozýval jeden výstøel za druhým, tak leknutím ze palíku div nespadla! Shýbla hlavu pod okenní rám, aby ji nic netrefilo, ale 27

kdy slyela troubení, tìkot psù a køik lidí, rozbøesklo se jí pojednou v hlavì:

Prokrýlepána! Vdy zrovna takhle to støílelo, køièelo a troubilo na tom dvorku v abonosech! A to není pøece moné, aby se to vechno dìlo u myslivcù v obývacím pokoji!? e ono to bude také jenom na takové desce, jako je to kozí meèení?! Ba ano! U je tomu tak a já, koza bláznivá, jsem pro to div nevypustila z tìla dui! To jsem, vrták stará, zase jednou nalétla na nìjaký èertùv vynález!

Té noci zas jednou za èas kmotra lika klidnì spala. A kdy

si na druhý den ráno vyla pøed svùj pelech a rozhlédla se po okolním lese, bruèela si spokojenì: To jsem ráda, e se myslivcovi pro ten gramofon ani trochu nehnìvají a e se pro to nemusím u

odtud stìhovat. Vdy bych tak útulné místo hned tak jinde nenala!

28

Sláva telefonu!

Druhý den tedy zase s novou chutí bìela kmotra lika k myslivnì pod okno. Myslivec právì vypravoval synáèkovi pohádku o hrneèku, ze kterého se na poádání: Vaø, hrneèku, vaø, kae nám navaø! vyvalilo kae tøeba na fùry, dokud se neøeklo:

Hrneèku, dost!

Fí! uklíbla se lika pod oknem. O ten hrneèek zrovna nestojím, protoe já kai nerada! Jen jednou jsem jí trochu snìdla a byla jsem od ní celá upatlaná!

Ale ani myslivcùv synáèek o ten kouzelný hrneèek nestál:

Já jím kai nejradìji od naí maminky! øekl tak rozhodnì, e myslivec pøestal o nìm dále vypravovat.

Chvilku bylo ve svìtnici ticho a potom se myslivcùv synáèek zeptal tatínka: Já vím, tati, e to jsou vechno jen pohádky, ale, prosím tì, vysvìtli mi tohle: Vèera ti maminka øekla, e by potøebovala mít doma celou unku. Tys øekl jenom: ,Dobrá!, ale do mìsta jsi pro unku ani neposlal, ani nepsal, ani jsi pro ni neel sám  a pøece ji k nám k veèeru uzenáøùv uèedník pøinesl. To bych, tati, opravdu rád vìdìl, jak jsi to zaøídil?!

I pardyje kopyto! rozkøikl se pan myslivec, já ti jetì neøekl, e nám v kanceláøi zavedli novou bájeènou vìc, které se øíká telefon! Vak hned zítra ráno ti jej ukái a také tì nauèím s ním zacházet. Není to tìká vìc! To se jen zvedne sluchátko, pøiloí se k uchu a poèká se, a se ze sluchátka ozve hlas: ,Haló, zde mìsto Nohavice! Jakmile to uslyí, hned øekne èíslo telefonu toho pána v Nohavicích, s kterým chce mluvit. Øekne tedy èíslo 54, to je èíslo telefonu naeho uzenáøe pejlíka, a za chvilièku s ním u mùe pohodlnì mluvit! Zaène: ,Haló, tady je lesník Bøezina! Dobrý den pøeji pane pejlíku! Jak se máte? Dobøe, e ano? To ani není jinak moné, kdy je èlovìk poøád u takových dobrot. Ale my máme také zase chu na nìjakou uzeninu, tak nám polete jednu celou unku. A mùete ji dát zabalenou do toho 29

starého vykotlaného dubu na køiovatce, abyste se s ní nemuseli trmácet a k nám na samotu, a já si ji tam v poledne vyzvednu.

Peníze vám dám, a pøijdu v nedìli do mìsta, a zatím se mìjte, pane pejlíku, dobøe a na shledanou!

Kmotøe lice se rozèilením a vousy zjeily, kdy to vyslechla. Musila sice brzy potom odbìhnout, protoe jeden z hajných pøicházel se psem k myslivnì, ale kmotra lika u vìdìla dosti. Prokrýlepána! jektala rozèilením ve svém pelechu. Celou

unku mohu snadno dostat  jen si musím pospíit, abych ji z toho dubu vytáhla døíve, neli pro ni pøijde myslivec!

Jak u asi, milé dìti, dobøe tuíte, myslela kmotra lika, e myslivec bude opravdu druhý den ráno o tu unku telefonovat, a nepochopila, e to myslivec jenom tak synkovi názornì vykládal, jak se telefonuje. Vdy mìli doma jetì celou unku v zásobì! 

Vak se lika o svém omylu sama druhý den pøesvìdèila, kdy

celé dopoledne marnì blízko vykotlaného dubu na køiovatce z úkrytu vyhlíela, a tu unku uzenáø do dubu ukryje. Teprve po dlouhém marném èekání si uvìdomila, e to byl jen návod k telefonování a e bude muset poèkat, a myslivcovi objednanou

unku snìdí. Byla z toho celý den mrzutá, ale potom si øekla vesele:

A co já budu èekat, a se jim uráèí unku sníst. Já si pøece mohu sama zítra ráno o tu unku zatelefonovat! U pøece dobøe vím, jak se to dìlá, a jen musím vyèíhat, a myslivec z kanceláøe odejde do lesa. Okno je beztoho teï v létì u kanceláøe poøád otevøeno!  A také tak uèinila, jak si umínila. Kdy druhý den ráno vypozorovala, e myslivec zavøel kanceláø a odeel do lesa, skoèila tam otevøeným oknem a hned hajdy k telefonu. Koza nebo èuník by sotva dovedli telefonovat, ale lika to dokáe jako nic.

Také nae kmotra lika bez dlouhého rozmýlení nadzvedla sluchátko, a kdy se jí ozvala centrála v mìstì Nohavicích, zabruèela hlubokým hlasem: Èíslo 54!  A kdy se v telefonu ozvalo:Haló  zde uzenáøství Antonína pejlíka, zachrastila vousy 30

o mluvítko, aby vìøili, e to mluví vousatý myslivec, a hned spustila: Haló, zde lesník Bøezina. Prosím vás, polete mi dnes dopoledne jetì jednu unku. Mùete ji tøeba dát zabalenou do toho starého vykotlaného dubu na køiovatce, abyste se s ní nemuseli trmácet a do myslivny, a já si ji tam v poledne vyzvednu.

Peníze vám dám v nedìli a zatím na shledanou!

Potom lika sluchátko zase poloila a rychle vyskoèila z kanceláøe ven. A protoe u to dopoledne nemìla nic dùleitého na práci, la si zase lehnout do úkrytu nedaleko vykotlaného dubu a tam dychtivì oèekávala, zdali uzenáøi unku pøivezou. A tentokrát se opravdu doèkala. Asi v deset hodin pøihrèel po silnici vozík taený malým koníkem, u dubu se zastavil a z nìho vyskoèil uzenáøský pomocník. Chvilku se opatrnì rozhlíel a potom rychle vstrèil nìco do otvoru vykotlaného dubu. Kmotra lika se ve svém úkrytu rozèilením a tøásla, a sotva pomocník s vozíkem odjel, pøiplíila se k dubu, spìnì balík z otvoru vytáhla a potom, co jí nohy staèily, sypala rovnou ke svému pelechu. Milé dìti, minule jsem vám vykládal, jak kmotra lika vyvádìla, kdy nala ve stolku pìt jitrnic  a teï si pøedstavte, e v tom balíku byla líbeznì  a

pøelíbeznì vonící celá unka!

Co tenkrát kmotra lika ve svém obydlí tropila, to vám, milé dìti, opravdu ani nedovedu povìdìt. Skákala radostí a do stropu, a jen proto se tehdy z toho velikého rozèilení nepomátla na rozumu,

e se pøi tom skákání nìkolikrát poøádnì uhodila o strop do hlavy a jen to ji také nakonec tak uklidnilo, e se mohla dát s chutí do té vzácné pochoutky. A k tomu mohu jetì jen pøipojit, e pøi té hostinì a do nebe vychvalovala vecky moderní vynálezy a mezi nimi nejvíc telefon.

31

Smìlý dopis a sázka

Kmotra lika byla rozumná hospodynì. Nesnìdla vylákanou

unku najednou, jako by to udìlaly jiné, nevzdìlané liky, ale rozhodla se, e si vzácnou pochoutku uetøí na nìkolik dnù.

Mìla tedy zásobu potravy a jen z pouhé zvìdavosti se veèer vypravila k myslivnì, aby tam pod oknem vyslechla, zdali ji

myslivec ví o jejím podaøeném kousku a co tomu øíká. A myslivec opravdu po celý veèer mluvil svému synáèkovi jen o tom, jak nìjaký podvodník zneuil jejich telefonu k tomu, aby na uzenáøi v mìstì vylákal jeho jménem celou unku. Vykládal, e takové jednání je podvod, který se trestá vìzením, a e ten darebák jistì trestu neujde, protoe ji vechno bylo oznámeno èetnictvu.

Dále u kmotra lika neposlouchala. Dostala z toho veho takový strach, e úprkem sypala od myslivny, aby u radìji byla v bezpeèí ve svém dobøe ukrytém pelechu. Ale kdy se doma trochu uklidnila a vecko øádnì uváila, poèala k sobì takto hovoøit:

Dobrá! Já jsem tedy tu unku uzenáøi ukradla! Ale co mám, ke vem kozlùm, dìlat jiného, kdy se ve vech pohádkách a bajkách povídá jen o chytrých likách, které svým dùvtipem na kadého vyzrály a kadého o vecko obelstily? Také ve vech

kolních pøírodopisech se mluví jen o chytrých likách a teï já mám snad dokázat, e to vechno byl výmysl a le, a mám se snad

ivit sladkým døevem?! A kdy budu ít jako vecky jiné liky a budu chytat v lese, který patøí kníeti pánu, zajíèky a jinou zvìø

 to nebude kráde? Ne, milý pane myslivèe, mì nebaví chytat hloupé zajíèky, ale tuze mì láká o nìco oulit lidi, kteøí pøece o sobì tvrdí, e jsou pány veho tvorstva! A tak  abyste to tedy vìdìl, váený pane myslivèe, hned zítra si k vám pøijdu znovu zatelefonovat o druhou unku!

Bylo to jistì velmi odváné, ale kmotra lika skuteènì hned druhý den ráno la do myslivny. Kdy se ví opatrností zjistila, e 32

v kanceláøi nikdo není, skoèila otevøeným oknem dovnitø a zrovna jako døíve si zmìnìným, hlubokým hlasem objednala u pana

pejlíka, uzenáøe v Nohavicích, zase celou unku. Pøitom zdùraznila, e to opravdu objednává pan myslivec, a ádala, aby ta unka byla zase pro nìj uschována v otvoru ve kmeni na køiovatce, kde si ji pan myslivec odpoledne vyzvedne. Potom klidnì vyskoèila a pádila k svému pelechu. To vak nevìdìla, e ji pan myslivec pozoroval klíèovou dírkou, e vechno vyslechl a e hned telefonoval uzenáøi pejlíkovi v Nohavicích, aby ádnou

unku neposílal. Vysvìtlil mu, e vechno je podvod, který provedla ta chytrá lika z jeho revíru, a navedl jej, aby dal do dubu jenom malou jitrnièku, ale s poøádnou pastí, do které se ta chlupatá podvodnice jistì chytne. A smluvili se, e to vecko jetì ten den dopoledne spoleènì provedou.

Zatím si kmotra lika ve svém pelechu vecko øádnì promyslela a rozhodla se, e uèiní dobøe, kdy odnìkud z bezpeèného úkrytu bude pozorovat, zdali pan pejlík skuteènì tu unku do vykotlaného dubu na køiovatce uloí. Proto tam hned také bìela a ukryla se v hustém køoví na kopeèku blíe køiovatky, odkud mìla pìkný rozhled po celém okolí.

Asi v deset hodin pøijel k dubu uzenáø pejlík a za chvilku tam pøiel i pan myslivec. Kmotra lika hned napjala zrak i sluch a vidìla, jak myslivec s uzenáøem ukládali nìco do dutého stromu a hned potom se rychle vzdálili. Kmotra napjala i èich a ve vìtru, který zrovna od dubu k ní vanul, mimo libou vùni zjistila i podezøelý zápach eleza. Usmála se pohrdlivì nad loveckou dùvtipností obou pánù, a kdy vidìla, e oba jsou ji hodnì daleko, vyrazila z úkrytu a rozbìhla se bystøe k dubu.

Ale jen do nìho mrkla levým okem a u zase pádila zpìt ke svému pelechu u køivého dubu. klebila se pøitom vesele, jako by mìla u zase nìco takáøského v úmyslu, a sotva domù dobìhla, hned shánìla tuku a kus papíru. Nìco na nìj naèmárala, a kdy

se posilnila kouskem bílé unky, vrátila se i s papírkem k dubu.

33

Tam papírek opatrnì kladla do ztrouchnivìlé díry v dubu, nìco cvaklo a potom se u mírným klusem rozbìhla k svému úkrytu na kopeèku v trní.

A teï u jen pohodlnì èekala na oba pány, a si pøijdou pro chycenou koøist. Chvílemi si tam zdøímla, a tak se brzy doèkala toho, e pøijel od mìsta uzenáø pan pejlík a od myslivny rychlým krokem pøispìchal pan myslivec. Vidìli u sice z dálky, e se lika nechytla, ale chtìli oba aspoò zjistit, zdali tam zas nìco nekalého neprovedla. A pøál bych vám, milé dìti, uvidìt pøekvapení obou pánù a zvlátì tváø pana pejlíka, kdy èetl na vloeném kousku papíru:Milej pane uzenáøi pejlíku! Takhle lajdácky se u nás objednávky vyøizovat nesmìjí! Já jsem si pøec u vás objednala

unku, a vy jste mi pøivezl jednu starou jitrnici! Ale to nevadí nic: kdy jste tak roztritý, nebudu vás více u sem k dubu obtìovat a pøijdu si k vám pro ni sama v sobotu hned dopoledne.

Pøipravte mi òákou pìknou. S úctou lika od køivého dubu.

Pardyje kopyto, tohle u je prachmiliónská drzost, milý pane lesníku! rozkøikl se pan pejlík, kdy si psaní pøeèetl. A to jen a si ta chlupatá straka pro tu unku pøijde! Milión komárù a brundibárù  já ji safrahnátsky pøivítám a tak ji zøídím, e to bude její poslední cesta!

A kmotra lika se moc podivila, kdy slyela, jak myslivec skoro s pýchou uzenáøi odpovìdìl: Nevím, nevím, pane pejlíku, zdali zas na vás nevyzraje! To je ta potvùrka od køivého dubu a to je lika nad vechny chytré liky z bajek a pohádek a ta vás jistojistì obelstí. Tak chytrou liku nemá jistì u ádný lesník ve svém revíru a já se s vámi, pane mistøe, sázím o sto korun, e vás ta chytrá lika obelstí!

Dobrá  platí! rozkøikl se pan pejlík a plácl do nastavené ruky pana myslivce. Potom se hned oba páni rozeli a také kmotra lika se pomalu ubírala k svému domovu. A klebila se potutelnì 34

pod vousy!

35

Nebezpeèná výprava do Nohavic

V pátek odpoledne se kmotra lika dlouho prohrabávala ve svém skladiti za doupìtem, kde mìla nashromádìno plno velijakých krámù, které posbírala v oputìných skautských a trampských táborech. Kdy se trochu setmìlo, oblekla se do starých enských atù, na hlavu si uvázala velký átek, do pracky si vzala ohnutou hùl a tak, pøevleèena za starou babièku, vypravila se do mìsta Nohavic.

Kmotra lika la na obhlídku. Chtìla si nejdøíve dùkladnì prohlédnout okolí krámu pana pejlíka a nìkolik okolních ulic, aby si mohla udìlat poøádný a pøesný plán pro sobotní výpravu.

Chtìla si pro tu unku pøijít do krámu pana pejlíka jako lika, a ne v nìjakém pøestrojení. Proto se velmi potìila, kdy na kraji mìsteèka uvidìla vyhláku s nápisem, e je ve mìstì kontumace psù a e vichni psi musejí být øádnì uvázáni. Také nikdo z lidí si neviml malé shrbené babièky, a tak si kmotra lika mohla klidnì vecko prohlédnout. Nejdøíve nìkolikrát obela krám pana pejlíka na námìstí a potom prola nìkolika ulièkami.

Byla s prohlídkou málo spokojena, ale kdy prola krátkou Kozí ulièkou a tam nad koinickým krámem pana Jezevce uvidìla viset øadu lièích koiin, dostala pojednou tak podaøený nápad,

e se radostí dala do bujného poskoku. A teprve kdy si uvìdomila,

e je pøestrojena za starou babièku a e ji nìjaký pán udivenì pozoruje, pøestala skákat a rychle se z Kozí ulièky odbelhala. A protoe u mìla plán na sobotní výpravu vymylený, vyla nejkratí cestou z mìsteèka ven a spìchala k svému pelechu. Doma se jetì z radosti nad chytrým nápadem poøádnì vyskákala a vydovádìla a potom se øádnì najedla.

Také la brzy spát, aby se na tu nebezpeènou výpravu za

unkou øádnì posilnila.

A druhý den se tedy odhodlanì vydala na dobrodrunou cestu do Nohavic, aby provedla svùj odváný kousek. Cítila, e 36

podniká nìco velmi nebezpeèného, co mùe tøeba i patnì skonèit, ale la odhodlanì, protoe vìdìla, e musí uskuteènit, co slíbila, aby nebyla veøejnì prohláena za zbabìlou a chvástavou liku.

Tuila, e ji o její výpravì za unkou ví celé okolí a e ji také kdekdo ví, e se pan myslivec vsadil s panem pejlíkem o stokorunu, e to kmotra lika dobøe provede. A kmotøe lice na tom velmi záleelo, aby pan myslivec neprohrál!

Kdy se kmotra lika pøiblíila na malý kopeèek za mìstem, zastavila se a chvilku pozorovala, co se v Nohavicích dìje. V

mìsteèku bylo klidno. Na ulicích bylo ménì lidí, ne bývalo jindy, ale to kmotru liku nikterak nezmátlo. Dobøe vìdìla, e mnoho muù, ozbrojených obuky, pukami i holemi, je schováno ve dvorech, v chodbách a prùjezdech domù a e jen èekají, a pan

pejlík zavolá na poplach. A také dobøe vìdìla, e uvnitø mìsteèka se neodváí nikdo po ní vystøelit, protoe je to z bezpeènostních dùvodù pøísnì zakázáno.

Kmotra lika si chvilku odpoèinula a potom se ráznì pustila do mìsta. Pøeskoèila plot u zahrady pana pejlíka, rychle pøebìhla zahradu a hned nato vklouzla do úzké ulièky mezi domem pana

pejlíka a hostincem U strakatého pejska. Na konci ulièky se zastavila a zase chvilku opatrnì pozorovala, co se na námìstí dìje.

A potom jako blesk vyrazila z ulièky na námìstí, a neli se kdo nadál, vbìhla rychle otevøenými dveømi do krámu pana pejlíka.

V krámì bylo shromádìno asi deset muù a kadý z nich mìl v ruce nìjakou zbraò. Bylo vidìt, e jsou na nìkoho dobøe pøipraveni, ale kdy se kmotra v krámì pojednou objevila, zùstali vichni nehnutì stát jako solné sloupy, a teprve kdy lika popadla na stole leící kus tlustého salámu a klidnì s ním bìela ven, rozkøikl se pan pejlík jako na lesích: Pardyjekopyto! Vichni honem za ní! Jetì dnes musím její kùi poslat panu lesnímu a dostanu za ni sto korun! Povídám  alou za ní!

A pak nastal poplach a zmatek k nevypsání. Vech deset chlapù vyrazilo ven s panem pejlíkem v èele a vichni se rozbìhli 37

za likou. Na pokøik pana pejlíka sbíhali se lidé ze vech stran a za malou chvilku huèelo to na nohavickém námìstí jako v úlu; ale kmotru liku ani nenapadlo, aby se nejkratí cestou hledìla dostat z mìsta ven. Motala se velmi rychle mezi povykujícím obecenstvem a zdálo se, jako by samým strachem nevìdìla kudy kam. A zatím ona chytøe èekala, a se vichni honci shromádí na námìstí. Èím jich bylo víc, tím mení mìli monost po ní nìèím udeøit, a ona se mezi nimi proplétala tak úasnì rychle, e byla vdy ji dávno kdovíkde, ne se nìkdo k ránì rozpøáhl. A kdy

myslila, e u se tam vichni sbìhli, vbìhla z námìstí do Èokoládové ulice a z té po krátkém bìhu zahnula do ulice Døevní.

A to víte, milé dìti, e ani jeden její pronásledovatel nezùstal na námìstí stát s rukama v kapsách! O to se postaral dopálený pan pejlík, který zlostným pokøikem rychle vechny honce svolal k Èokoládové ulici a tou se také v divém chvatu a s hluèným povykem vichni rozbìhli. Brzy byla Èokoládová ulice tak pøecpána, e padal jeden pøes druhého. Zatím se kmotra lika na rohu Døevní a Kozí ulièky na okamik zastavila, a kdy se první honci zjevili na nároí Døevní ulice, vbìhla do Kozí ulièky a bleskurychle zamíøila ke krámu koiníka pana Jezevce. Letmým pohledem pøehlédla øadu visících lièích koiin na døevìném bidle, a kdy k velké své radosti zjistila, e mezi nimi je jedno prázdné místo, bleskurychle skoèila a zakousla se tam do døevìné tyèe. A sotva tak uèinila a srovnala se do strnulé polohy, jako byly ostatní lièí koiiny, pøihnal se z Døevní ulice do Kozí ulièky hluèící dav pronásledovatelù. Nikomu z nich nebylo divné, e liku v ulièce nevidí, protoe to byla krátká ulice a vichni myslili, e u zatím zahnula do ulice Psí. Také se tam vichni o pøekot horempádem hrnuli, neohlíeli se pøitom ani napravo, ani nalevo a jen pan pejlík, kdy se hnal kolem koinického krámu pana Jezevce, zahrozil rukou smìrem k visícím lièím koiinám a zlostnì vykøikl: Poèkej

 ty zrzavá uliènice, taky tu bude viset co nejdøíve!

A sotva poslední honec zahnul z Kozí ulièky do ulice Psí, 38

která vedla a nìkam do polí, pustila se kmotra lika døevìného bidýlka a rychle bìela zpìt Døevní a Èokoládovou ulicí na námìstí.

Nikde nebylo vidìt ani èlovíèka a kmotra lika se musela dát do smíchu, kdy si pomyslila, e ji zatím celé mìsto honí po zahradách na konci Psí ulice.

Nìkolika skoky pøemìøila nohavické námìstí a ji byla u dveøí krámu pana pejlíka, které v tom zmatku zapomnìli zavøít.

Rychle vbìhla do krámu a rovnou za pult, kde na hácích visela pìkná øada velkých, líbeznì vonících unek. Bez dlouhého rozmýlení vybrala si dvì ty nejvìtí a ji se zase co nejrychleji hledìla dostat z krámu ven. Ale u dveøí si vimla velké èerné tabule, na kterou pan pejlík zapisoval jména vech svých dluníkù, a tu ji hned napadlo nìco hodnì veselého. Rychle chytla køídu a svým kostrbatým písmem naèmárala na tabuli:

Ctìný pane pejlíku! Vzala jsem si prozatím jen dvì

unky. Polete mi za nì úèet do starého dubu u silnice a také nezapomeòte vyplatit panu myslivci tu stokorunu!

S úctou lika od køivého dubu.

Potom zase chòapla po unkách, vyrazila z krámu a hned zmizela v úzké ulièce, kterou pøila do mìsta. A za chvilièku u

kráèela klidnì po mezi se unkami na ramenou; unky tak  ach, tak pøelíbeznì vonìly! klebila se potutelnì pod vousy a chvílemi si i vesele poskoèila z radosti nad povedeným kouskem; a kdy

zaslechla, jak nìkdo na opaèném konci mìsta Nohavic køièí ze vech sil: Milión komárù a brundibárù  pánové, tady je ta chlupatice rezavá , tady je zalezlá pod tím kozím chlívkem!, musela poloit unky do trávy a rychle se z té radosti do únavy vyskákat a vydovádìt. A potom teprve zase la dál k lesu a k svému pelechu.

Zatím se ji honci pøesvìdèili, e jim lika doopravdy utekla, a mrzutì se navraceli ulicemi k námìstí. Vichni mìli zlost a jen pan pejlík si spokojenì bruèel pod vousy: Nu  nechytili jsme ji

 vem ji èert, zrzavou uliènici! Já mám aspoò radost, e nevzala 39

ádnou unku, a tak bude muset pan myslivec klopit stokorunu, kdy se to té chlupatici nezdaøilo!

Ale smích ho ihned pøeel, kdy se vrátil do krámu a spatøil mezi unkami dvì prázdná místa. Milión komárù a dva milióny brundibárù do èepice!! zahromoval zlostnì, a se okna tøásla, a jetì více øádil, kdy si pøeèetl, co lika na tabuli naèmárala.

Pardyje  kopyto, byla tu! Dvì unky a stokoruna jsou fuè!

rozkøikl se vztekle a rychle vybìhl z krámu ven, aby se podíval, zdali kmotru liku jetì nìkde v polích neuvidí. Ale ta si u ve svém pelechu spokojenì hovìla a vesele se chechtala, e se jí to povedlo. e bude mít dlouho hojnost jídla, e vyhrála a e vyhrál sázku i pan myslivec.

Druhého dne, v nedìli veèer, spìchala kmotra lika pod okno myslivny. Byla velmi zvìdava, jaké zprávy pan myslivec z mìsta pøinese a co vechno se o jejím podaøeném kousku v Nohavicích vypravuje. A kdy spatøila, jak pan myslivec právì vchází do své myslivny, dala se honem do rychlého bìhu, aby jí z vypravování pana myslivce ani slùvko neulo.

A pøibìhla vèas. Sotva si pod okno usedla, u zaslechla, jak se synáèek tatínka dychtivì vyptává, co se v mìstì o lice vypravuje a jak to lika provedla. Ale pan myslivec odpovìdìl, aby chvilku poèkal, a maminka pøipraví veèeøi, aby to také vechno slyela.

A kdy bylo po veèeøi, zapálil si pan myslivec dýmku a poèal vypravovat:

Lidé zlatí, v Nohavicích bylo vèera a dnes vìtí pozdviení ne pøed sto lety, kdy tam pøijel císaø pán! Vude se mluví o tom, jak lika z mého revíru vyzrála na chytrého uzenáøe a jak ji celé mìsto marnì honilo. Polovina obyvatelù mìsteèka je nadena její ohromnou chytrostí, ale druhá polovina jí zase nadává, e celé Nohavice zesmìnila, a nejvíc láteøí uzenáø pejlík. A nedivte se mu: pøiel o dvì unky, mnì musel vyplatit stokorunu, o kterou se se mnou vsadil, e na nìj lika nevyzraje, a ke vemu má po celém svìtì ostudu. Vdy to, moji zlatí, bylo dnes hláeno 40

v rozhlase a také je to u v dneních novinách! Ale jetì se neví, jak to ta kmotra provedla, e se honcùm naráz ztratila, jako kdy

se do zemì propadne, a e nejen odnesla dvì velké unky, ale jetì v krámì napsala na tabuli dlouhé psaní, ani ji kdo v tom vyruoval. Je to událost, jaká se jistì jetì nikde nestala, a já vím dobøe, e mi to nikdo nebude vìøit, a to budu vypravovat na lesnickém sjezdu. Pan pejlík jistì pevnì vìøil, e na nìj nìjaká kmotra lika od køivého dubu nevyzraje, ale já dobøe vìdìl, kdy

jsem se s ním sázel, e mì kmotra nezklame, a taky ne! Tady je ta stokoruna, kterou nám nae lika vydìlala!

Kdy myslivec domluvil, usmála se kmotra lika spokojenì pod vousy a trochu se proskoèila; mìla radost, e je pan myslivec s ní spokojen a e se na ni pro ty její rozpustilé kousky nezlobí.

41

Poklad na silnici

Za nìkolik dní pøecházela kmotra lika silnici nedaleko dutého dubu. Ale uprostøed silnice se náhle zastavila a poèala chytat vítr, protoe o její jemný èich zavadila pøíjemná vùnì ze unek a z jitrnic. U se chtìla jít podívat do dutého dubu, zdali tam snad bláhový pan pejlík zase na ni nìco nenalíèil, ale zarazila se, kdy

nìkolik krokù pøed sebou spatøila nìjaký podezøelý pøedmìt. Leel uprostøed silnice a kmotra lika ihned svým bystrým èichem zjistila,

e z nìho vychází ta pøíjemná vùnì.

Ale la k tomu opatrnì, protoe se domnívala, e by to mohla být nìjaká past, aèkoliv brzy ucítila, e je to celé z kùe. Vonìlo to masem a jitrnicemi, ale opatrná lika pøece døíve vzala klacek a ze vech stran to zobracela, ne to vzala do pracek. Past to nebyla, ani to nebylo nic k jídlu, ale bylo to plné modrých a zelených papírkù, podobných tìm, které pan myslivec ukazoval své rodinì.

To jsou pøece peníze! zvolala lika pøekvapenì. A je to jistì moc a moc penìz! Tohle já tu leet nenechám, ale odnesu to do svého pelechu, protoe se mi to mùe nìkdy dobøe hodit!

Kdy toho dne veèer pøila kmotra lika na besedu pod okno myslivny, nebyla zpoèátku povídáním pana myslivce spokojena, protoe se jen stále synáèka vyptával, co celý den dìlal a s èím si hrál. Vtom vak zahrèel ve vedlejí místnosti telefon, pan myslivec tam ihned odbìhl, a kdy se vrátil, byl velmi rozèilen.

To si pøedstavte, co se zase panu pejlíkovi stalo a jakou má ten èlovìk smùlu! hlásil pan myslivec, sotva do pokoje vstoupil. Právì mi telefonoval, e dnes odpoledne ztratil cestou naím lesem koenou taku, ve které mìl 10 000 korun! Pøedstavte si, lidièky, deset tisíc vezl do okresního mìsta do zálony a ztratil je! Ptal se mì, zdali je snad nìkdo z myslivny nebo nìkterý hajný nenael, a øekl mi, e také ji telefonoval do øeditelství praského rozhlasu, aby ztrátu tìch penìz hlásili!

Venouek se ptal tatínka, proè se to má hlásit, a ten mu 42

odpovìdìl: To se hlásí proto, aby ten, kdo ty peníze najde, vìdìl, komu je má odevzdat!

A to jistì pan pejlík tomu, kdo mu nalezené peníze vrátí, dá od cesty vuøta nebo jitrnici, viï, tatínku!

Myslivec se dal do smíchu: To by dostal, milý hochu, tuze málo; za odevzdaných 10 000 korun èiní nálezné èi odmìna za poctivost 1 000 korun  to jest jedna desetina. A za to by si mohl poctivý nálezce koupit deset velkých unek!

Dále u kmotra lika neposlouchala. Pustila se hned nejkratí cestou a co nejrychleji k svému pelechu. Mìla strach, aby jí ty peníze zatím nìkdo neukradl, a proto spìchala, co mohla. Kdy

pøibìhla do svého obydlí a nala koenou taku na svém místì, spokojenì se usmála a hned potom odbìhla do komùrky vedle pelechu, kterou mìla zaøízenou jako parádní pokojíèek a kde mìla uloeny velijaké trety, které turisté nebo výletníci v lese ztratili: hadøíky, zrcátka, lesklé støípky a jiné drobnosti. Mezi tìmi krámy nala brýle a hned si je nasadila na nos. To dìlala vdycky, kdy

mìla konat nìco dùleitého nebo kdy mìla sníst nìjaký pamlsek.

Jednou si je nasadila pøed jídlem a hned vechno vidìla o moc vìtí a také mìla dojem, e se mnohem více najedla ne jindy bez brýlí. Domnívala se, e ty brýle mají kouzelnou moc a kadé jídlo udìlají vìtím.

Také jednou vidìla, jak si pan nadlesní vánì nasadil brýle na nos, kdy mìl panu myslivci schválit úèty za prodané døíví, a hned se jí zdálo, e pan nadlesní s brýlemi vypadá mnohem vzneenìji. A protoe prohlídku koené taky s penìzi povaovala za vìc velmi dùleitou, nasadila si k tomu brýle a nahlédla dychtivì do koené taky. Vidìla, e je v ní mnoho tìch modrých a zelených papírkù a e také vechno pøíjemnì voní jako ty dobroty, které prodává pan pejlík, ale to vechno jetì neznamenalo, e ty peníze ztratil pan pejlík! Hned si vak vesele radostí poskoèila, kdy

v koené tace nala také malý tvrdý papírek, na kterém bylo vytitìno:  Antonín pejlík, uzenáø, Nohavice è. 54.

43

A to kmotøe lice postaèilo. Uschovala zase taku do bezpeèného úkrytu a potom si pohodlnì usedla, aby mohla v klidu uvaovat o tak dùleité záleitosti. Chvilku o tom usilovnì pøemýlela a potom si øekla: Dobrá! e jsem panu pejlíkovi odnesla ty dvì unky, to mì ani tak moc nemrzí, protoe pøitom bìelo o poctivou sázku a já jsem tu sázku poctivì vyhrála. Ale mrzí mì, e jsem pøedtím na panu pejlíkovi tu první unku vymámila podvodem, a jetì jsem do toho neetrnì zatáhla pana myslivce, kdy jsem pouila jeho telefonu a jeho jménem jsem také unku objednala! Ale teï u a vechno vezme èert nebo kozel  teï mohu panu pejlíkovi vechno øádnì vynahradit a u

se opravdu tìím na tu vandu, a mu øeknu, e jsem ty peníze nala  a e mu je taky poctivì vrátím. Teï mám vhodnou pøíleitost, abych se s ním vyrovnala, ale døíve ho pøece jetì trochu pozlobím!

Druhý den ráno spìchala kmotra lika k myslivnì, a kdy

zjistila, e pan myslivec odeel do lesa, skoèila oknem do kanceláøe a rovnou k telefonu. Zavolala si centrálu v Nohavicích, a kdy se jí ozvala, vyádala si èíslo 54.

Haló, zde uzenáøství Antonína pejlíka v Nohavicích.

Antonín pejlík u aparátu  raète si pøát?

I má úcta, pane pejlíku, zde lika od køivého dubu!

spustila hned kmotra lika. Ty unky byly opravdu výborné a mohu je kadému opravdu s dobrým svìdomím co nejvøeleji doporuèit!

Ale  poèkejte, pane pejlíku, nenadávejte! To není obchodnické jednání, nadávat mi do zlodìjù, kdy jsem ty unky dosud nemohla zaplatit, protoe jste mi jetì neposlal úèet! A pan pejlík jí zlostnì odpovídal: Ty mi toho zaplatí, ty stará podvodnice! Ty jsi mì pøipravila u o tøi unky a jetì se mi bude vyklebovat  teï, kdy mì ke vemu jetì potkalo takové netìstí?!

I jen mi beze veho ten úèet polete, váený pane pejlíku!

køièela kmotra lika do telefonu. Já vám ty unky opravdu zaplatím

 já mám penìz jako cuckù! Já jsem vèera nala na silnici u dutého 44

dubu èernou koenou taku velikou jako cihla a plnou modrých a zelených papírkù!

Pardyje kopyto, e to bude moje ztracená tobolka! volal pan pejlík rozèilenì. To u asi jo! Prokrýlepána  paní liko 

kam jste tu tobolku dala?

Kmotra lika chvilku mlèela, aby pana pejlíka trochu pokádlila, a potom lhostejnì odpovídala: Inu  kde jinde bych ji mìla ne ve svém pokoji!

Prokrýlepána, milostpaní liko, pìknì prosím, vrate mi ty peníze! volal pan pejlík rozèilenì.

Ale ano, pane pejlíku! Proè bych vám je nevrátila! A kdy

vám je vrátím  co mi dáte nálezného? Øeknìme  jetì k tìm tøem unkám?

I to víte, e vám s nejvìtí radostí dám slunou odmìnu!

Vy jistì, milostpaní liko, o peníze nestojíte, tak vám dám jetì pìt poøádných unek do starého dubu u silnice  a to kadý týden jednu. Co tomu øíkáte? hovoøil pan pejlík, jak umìl nejvlídnìji.

Nu  tak dobrá  platí, váený pane pejlíku, Kdy se se mnou jedná solidnì, tak já jsem taky solidní. A ty peníze vám tedy vrátím! Sednìte hned do vozíku, a ne dojedete k starému dubu na køiovatce, tak u tam peníze budou. Doufám vak, e mi dáte za odmìnu jen samé dobré zboí, jako jsem si já sama vybrala. A mùete hned jednu unku vzít s sebou. A teï doufám, váený pane pejlíku, e budeme spolu vyrovnáni a e mi u nebudete nadávat ani mì nebudete pomlouvat! Mìjte se dobøe a podruhé si dejte na peníze lepí pozor! Má úcta, nazdar, pozdrav pánbùh!

Potom kmotra lika zavìsila sluchátko, vyskoèila z kanceláøe a spìchala do svého pelechu. Z úkrytu vytáhla koenou taku, prohlédla ji, zdali jsou v ní jetì peníze, a potom s ní pádila k starému dubu na køiovatce. Taku s penìzi vloila do otvoru vykotlaného kmene a pak si la lehnout do svého obvyklého úkrytu, odkud vyhlíela pana pejlíka.

Neèekala ani deset minut. Od Nohavic pøihrèel vozík, 45

u starého dubu zastavil a z nìho vyskoèil uzenáø pan pejlík.

Rychlými kroky spìchal ke stromu, nedoèkavì sáhl do otvoru, a kdy skuteènì z nìho vytáhl svoji ztracenou taku s penìzi, vykøikl radostí: Ichuchú! Potom pozornì prohlédl obsah tobolky, a kdy shledal vechno v poøádku, odbìhl zpátky k vozíku a za okamik se ji zase vracel k dubu s nìjakým pøedmìtem, zabaleným v mastném papíru.

Kmotra lika vechno poèínání pana pejlíka bedlivì pozorovala, a kdy vidìla, e strká umatìný balík do otvoru starého dubu, usmála se spokojenì pod vousy. Její bystrý èich hned zachytil líbeznou vùni unky a to ji dobøe vìdìla, e pan

pejlík dodrel slovo a za její poctivost e jí pøivezl slíbenou odmìnu. A sotva vozík pana pejlíka odhrèel, vyskoèila z úkrytu a za malou chvilku si ji odnáela balík do svého pelechu.

46

Kmotra lika se stává slavnou

Toho dne se kmotra lika nemohla doèkat veèera. Byla velmi zvìdavá, co se v Nohavicích a v okolí mluví o její chytrosti a poctivosti, a proto si umínila, e si dojde k myslivnì brzy zveèera, aby jí nic neulo z toho, co bude pan myslivec rodinì vypravovat.

A pan myslivec skuteènì toho veèera o nièem jiném nemluvil ne o novém kousku, který provedla lika z jeho revíru, kmotra lika od køivého dubu. Sotva se vrátil z obchùzky, hned svolal rodinu do pokoje a poèal zvìdavé rodinì vypravovat:

Tak si, lidé zlatí, pøedstavte, co se zas nového pøihodilo. O

nièem jiném se v celých Nohavicích nemluví ne o tom, e pan

pejlík u dostal ztracené peníze zpìt. A dostal je jetì døíve, neli to hlásilo praské rádio. Ale to jetì není to pravé a to hlavní, co vám chci vypravovat: Je poøád jetì, chválabohu, na svìtì dost poctivých lidí, kteøí by nalezené peníze poctivì vrátili tomu, kdo je ztratil, a by to byla èástka sebevìtí. To jsou vak lidé  tedy nejvyí tvorové na svìtì, kteøí mají rozum, vzdìlání, a jsou si tedy dobøe vìdomi toho, e nalezenou vìc si nemají ponechat, nýbr mají povinnost hned ji vrátit. Ale peníze pana pejlíka nenael èlovìk, nalo je zvíøe, a to zvíøe mìlo tolik rozumu a poctivosti,

e je vrátilo. A kdo bylo to rozumné a chytré zvíøe? Inu  které jiné by to mohlo být ne nae chytrá kmotra lika od køivého dubu?!

e je chytrá nad èerta, to u vím dávno, ale vrtá mi hlavou, jak to hned vìdìla, e je ztratil pan pejlík, a jetì více mì pøekvapuje,

e jí hned napadlo mu telefonovat! To se rozumí, e telefonovala z naí kanceláøe jako tehdy, kdy mým jménem vymámila na panu

pejlíkovi celou unku. Tehdy jsem mìl na ni zlost, ale dnes u se na ni docela nic nezlobím a jsem jetì na to velmi hrd, e mám tak chytrou liku ve svém revíru. Také v Nohavicích ji kdekdo chválí, a jak jí minulou sobotu nadávali, tak by ji dnes jistì nosili po celých Nohavicích na ramenou; a mne pøi tom vem nejvíc mrzí, e ji ani neznám a e jsem ji jetì ani poøádnì nevidìl. Ale jsem opravdu na ni pyný a u se opravdu tìím, co zase bude o ní zítra hlásit 47

rádio, protoe pan pejlík zase ihned telefonoval do øeditelství praského rozhlasu, e ztracené peníze ji dostal zpìt, a také tam ovem hlásil, kdo mu je vrátil a jak se to vechno pøihodilo. Jsem teï opravdu rád, e jsme si pøed týdnem poøídili poøádné tøílampové rádio, které mùeme pohodlnì poslouchat vichni, a ne jen jeden se sluchátky na uích. Jako tomu bylo u toho radioaparátu na krystal.

A kam jsi dal, tatínku, ten aparát na krystal? ptal se Venouek.

Do komory, Venouku, odpovìdìl pan myslivec, tam dáváme vechny vìci, které u nepotøebujeme, ale které je zase

koda vyhodit!

A prosím tì, tati, jaký je rozdíl mezi tìmi aparáty a jak se s nimi zachází? ptal se zase zvìdavý Venouek.

To ti, synáèku, velmi rád vysvìtlím! odpovìdìl pan myslivec a poèal pozornému Venoukovi velmi srozumitelnì vykládat, jak se s takovými radioaparáty zachází. Venouek pozornì naslouchal, ale jetì pozornìji naslouchala venku pod oknem kmotra lika, aby jí ani slovíèko z výkladu pana myslivce neulo, protoe jí pøi øeèi o starím odloeném aparátu nìco napadlo. A kdy dopovìdìl, jak se s krystalovým aparátem zachází, a poèal mluvit o nových tøílampovkách a pìtilampovkách, øekla si kmotra lika, tohle e ji prozatím nemùe ji zajímat a e jí staèí pro okamitou potøebu onen starý radioaparát, odloený na dvoøe v komoøe mezi starým haraburdím.

Ten mi prozatím staèí, øekla si kmotra lika, ten mi na pár dní staèí a pak jej zase panu myslivci v poøádku vrátím!

Potom obìhla myslivnu a plíila se ke komoøe. la najisto, protoe u vìdìla, e myslivcovi komoru nezamykají, aèkoliv tam mají uloené velijaké drahocenné vìci  jako byl tøebas ten kouzelný stoleèek. Dveøe opravdu nebyly ani tentokráte zamèeny, a tak mohla kmotra lika pohodlnì a bez námahy vejít do komory.

A aèkoliv jetì nikdy krystalový radioaparát nevidìla, pøece jej 48

brzy nala a poznala podle sluchátek, opatrnì ve svázala do starého átku, který se tam povaloval, a hned zase vybìhla z komory ven. Mìla radost, e se jí podaøilo rádio tak brzy najít, a nedoèkavì spìchala k domovu, aby je hned vyzkouela. Tìila se ji na okamik, a bude o sobì slyet, jaká je chytrá, ale poctivá lika. A vy se tomu, milé dìti, tak moc nedivte! Mnohý z vás velmi dobøe ví, jak vichni psi, a zvlátì psi loveètí, jsou rádi pochváleni za nìjaký podaøený výkon. A u také víte, e lika je vech psù velmi blízká pøíbuzná.

Sotva kmotra lika pøila domù, hned se pustila do úpravy rádia, protoe se nedoèkavostí ji celá tøásla. Pøístrojek poloila opatrnì na plochý kámen, který jí slouil za stùl, a potom dlouho pøemýlela, k èemu je asi ten dlouhý drát k aparátu pøipojený. Tak chytrá byla, e vìdìla, e se ten drát nesmí ukroutit a zahodit, kdy je k rádiu pøidìlaný, ale zase jí v pelechu pøekáel a kroutil se kolem ní, a se postavila, kam chtìla. Tu se koneènì dopálila, popadla drát za volný konec a vybìhla s ním ven z pelechu. A dlouho se venku rozmýlela, co s ním: volný konec drátu vyhazovala tak dlouho do spleti silných vìtví vysokého dubu, a

se za jednu vìtev pevnì zachytil. Potom se zase rychle vrátila a hned si na ui nasadila sluchátka.

Ale neslyela zpoèátku nic, a se sluchátky dìlala co dìlala.

A je uvolnila nebo pøitáhla, a je nasadila takhle nebo obrácenì 

neslyela nic a u chtìla sluchátka odloit.

Je to beztoho polámané  jinak by to myslivcovi neodkládali do komory mezi staré harampádí a jistì by to nìkomu dali nebo prodali! bruèela mrzutì. Vtom vak ji zaslechla nìjakou hudbu, a kdy si sluchátka lépe na uích upravila, slyela hudbu tak krásnì, jako by hrála u ní v pelechu. Kmotra lika se blaenì usmála.

To jistì vyhrávají mnì k poctì! hned ji napadlo. To mi nejdøíve vyhrávají a teprve potom budou o mnì mluvit, jako se to vdycky dìlá, kdy se nìkdo významný nebo nìjaký hrdina oslavuje. koda e jsem se k tomuhle taky trochu nevyparádila!

49

Kdy hudba dohrála, nastraila kmotra ui jetì bystøeji, nebo urèitì oèekávala, e po hudbì zaènou hned mluvit o ní, a skuteènì se tak stalo.

Haló, haló! ozvalo se v rádiu po krátké pøestávce. Jak u jsme dnes ráno oznámili, ztratil pan Antonín pejlík, uzenáø v Nohavicích èíslo 54, cestou do okresního mìsta Pometlova koenou taku, ve které mìl deset tisíc korun èeskoslovenských.

Vyzvali jsme poctivého nálezce, aby peníze odevzdal panu

pejlíkovi za odmìnu jednoho tisíce korun, a nae výzva mìla ji

dobrý úèinek. Jetì dnes dopoledne byly panu pejlíkovi ztracené peníze vráceny v poøádku, co nejlépe potvrzuje dùleitost naeho rozhlasu. Je potìitelné, e je dosud jetì hodnì lidí poctivých, ale v tomto pøípadì musíme váeným posluchaèùm oznámit, e to nebyl èlovìk, ale e to byla lika, je ztracené peníze nalezla a ihned poctivé odevzdala. Není tomu dávno, co jsme váeným posluchaèùm hlásili o vzácném pøípadu lièí chytrosti a inteligence.

Jde o pravdivou událost, která se nedávno pøihodila v mìstì Nohavicích v okresu pometlovském: Lika z dolanského revíru na panství kníete Dimiana Halapartny oznámila vlastnoruèním dopisem uzenáøi pejlíkovi v Nohavicích, e si v tu a v tu dobu pøijde do jeho krámu pro tu nejlepí unku a e si ji bez placení a bez pøekáky odnese do svého pelechu v revíru dolanském. A také se jí to povedlo, aèkoliv bylo celé mìsto na její návtìvu pøipraveno a krám pana pejlíka byl velmi dobøe hlídán. A nyní naim váeným posluchaèùm oznamujeme, e to byla opìt ta chytrá lika z dolanského revíru, která peníze nalezla a telefonicky panu

pejlíkovi oznámila, e mu ztracené peníze za odmìnu nìkolika

unek vrátí, a také mu hlásila, kam si pro nì má pøijet. Pan pejlík na oznaèeném místì skuteènì ztracené peníze nalezl a hned nám to také oznámil. Jde tedy nejen o vzácný pøípad lièí chytrosti, ale také o neobyèejný pøípad zvíøecí poctivosti. Podle toho soudíme,

e lika z dolanského revíru patøí k pravidelným posluchaèùm naeho rozhlasu a e jej také jistì poslouchala, kdy jsme ztrátu 50

hlásili! Tím je také vysvìtlena její inteligence a zároveò také dùleitost rozhlasu!

Sotva hlasatel rozhlasu domluvil, hned se zase ozvala veselá hudba a kmotra lika se div nedala do tance z radosti nad tou velikou oslavou. V tu chvíli cítila, e ji o ní ví celý svìt a e jí asi leckterý nedbalý èlovìk závidí její slávu. Proto snad také cítila potøebu nìco o tom promluvit, aby si snad leckdos nemyslel, e k té slávì pøila nìjak lacino. Jenom nevìdìla, kam to má promluvit, ale s tím si také dlouho hlavu nelámala. Vzpomnìla si na telefon pana myslivce, a tu ji napadlo, aby to promluvila do jednoho sluchátka, a radioaparát a u si to sám obstará, komu a jak její øeè odøíkat.

Jo, to není jen tak, stát se slavným! køièela do sluchátka.

To se nesmí nikdo bát pustit se do svìta, protoe se za pecí ani v pelechu nic hrdinského nedokáe. Ale musí se za slávou jít také opatrnì: kdybych já nebyla bývala tehdy v Nohavicích tak opatrná, visela bych dnes mezi ostatními koiinami pana Jezevce v Kozí ulici a nikdo by o mnì v rozhlasu ani nekytl. To jsem chtìla øíci na vysvìtlenou. Dìkuji uctivì za vechnu tu velikánskou oslavu a uctivì se porouèím. Má úcta, nazdar, dobrou noc!

Potom si kmotra lika zase natáhla sluchátka na ui a poslouchala hudbu. Lehla si k tomu na své pohodlné loe, a protoe byla vemi tìmi událostmi toho dne velmi unavena, brzy pøi té hudbì usnula. Spala tvrdì a do bílého dne, spala bez probuzení, ale zato ráno byla náhle vyruena ze spánku takovým køikem a hømotnou hudbou, e myslela, e je její pelech plný rámusících lidí. Jako støela vyrazila divoce ven, ale kdy se jako had provlékla køovím, které zakrývalo vchod do jejího pelechu, pøestal pojednou køik i hømotná hudba. Co to bylo, ke vem kozlùm?! mumlala tøesoucím se hlasem, kdy se kus dál od svého pelechu zastavila. Chvíli o tom pøemýlela, ale pak se náhle udeøila prackou do èela a øekla opovrlivì: Vdy to bylo v tom rádiu, ty kozo splaená! Usnula jsi se sluchátky na uích a ráno tì to 51

probudilo!

Kdy toho dne kmotra lika poslouchala pod oknem dolanské myslivny, slyela zase o sobì jen samou chválu.

Pøedstavte si, lidé zlatí, vyprávìl pan myslivec nadenì své rodinì, e to bylo ve vech novinách o té naí lice a také v rádiu hlásili, e je to vzácný pøípad zvíøecí chytrosti a inteligence!

Také kníe pán mi dnes telefonoval, jakou má ohromnou radost,

e ta chytrá lika ije na jeho panství, a radostnì mi oznamoval,

e dostává ze vech stran gratulace od ostatních kníat, hrabat a baronù. A kladl mi na srdce, abych se neopováil jí nìjak ublíit, a také mám druhým myslivcùm a hajným oznámit, e se jí nesmí dìlat ádné pøíkoøí. To se rozumí, e mi ani ve snu nenapadne ji pronásledovat, kdy nechává zvìø na pokoji a iví se jen unkami pana pejlíka. Já sám jsem pøece na ni velmi hrdý a vude se chlubím, jak chytrou liku mám ve svém revíru. A nakonec mi jetì kníe pán s humorem povídal, e by se ta chytrá lika výbornì hodila za hajného do uprázdnìné hájovny na Malinovém vrku, kterou nemùeme obsadit, protoe se ani jeden ze adatelù nehodil.

Potom pan myslivec mluvil zase o jiných vìcech, ale kmotra lika byla s tím, co o ní øekl, velmi spokojena. Hrdì a s hlavou vztyèenou odcházela od okna dolanské myslivny k svému domovu a ve svém pelechu se potom dlouho na sebe klebila v rozbitém zrcátku, aby si pøece také tu slavnou liku poøádnì prohlédla. Pak dlouho uvaovala o vem tom, co o sobì slyela v rádiu a co o ní vypravoval pan myslivec, a ze veho toho jí nakonec nejvíc vrtalo hlavou to, co pan myslivec povídal o tom uprázdnìném místì hajného.

Prokrýlepána, to by bylo nìco pro mne  být kníecím panským hajným! rozkøikla se pojednou radostnì. Mìla bych hezkou hájovnu a místo takového pelechu bych mìla èistou svìtnici, kterou bych si krásnì zaøídila. Koupila bych si gramofon, poøídila bych si nové stolampové rádio  takové, které køièí hodnì 52

nahlas  a ne takovéhle haraburdí, které mùe eptat jenom do ucha! A kníe pán by mi jistì také dal do hájovny zaøídit telefon, aby si mohl obèas se mnou popovídat jako s panem myslivcem!

Prokrýlepána  to by hajný ze staré hájovny U pìti bukù otvíral oèi, a by mì potkal v mysliveckém obleku, s pukou pøes rameno a s mysliveckým psem! A co by tomu øíkaly dìti ze staré hájovny, Jeníèek a Rùenka? A co by dìlali ti dva rozpustilí psi, Hektor a Sultán, ti, kteøí se mì tolik nazlobili a kteøí se mi jen poøád a poøád posmívali? Prokrýlepána, já bych se snad z toho radostí zbláznila, kdyby se to opravdu stalo! A proè by se to  ke vem kozlùm  nemohlo stát, kdy sám kníe pán øekl, e bych se za hajného výbornì hodila, protoe jsem chytøejí ne vichni ti, co se o to hajnovství a dosud ucházeli? To se rozumí, e se musím také o to místo hajného poøádnì ucházet a kníeti pánu sama nabídnout své sluby  jak by to jinak mohl vìdìt, e já sama bych o takovou slubu stála? A také e to udìlám, jako jsem udìlala jiné a nebezpeènìjí vìci, ale døíve si udìlám pro sebe nìjakou zkouku, abych se sama pøesvìdèila, e se za hajného hodím a e takovou slubu také dobøe zastanu. A hned zítra to zkusím, dokud mám k tomu dost kuráe a dokud si mì kníe pán pamatuje!

Toho veèera nemohla kmotra lika rozèilením ani usnout a musela vstát a do únavy se vyskákat a vydovádìt, aby mohla spát.

53

Podaøená zkouka na hajného

Druhý den ráno hned po snídani se dala kmotra lika do prohlíení svého skladitì krámù za doupìtem. Po dlouhém prohrabování si vybrala starý nazelenalý klobouk, kabát, kalhoty, boty, starou branu a silnou hùl. Kdy se potom ve svém pelechu do veho toho oblekla a podívala se do zrcátka, musela se sama sobì dát do smíchu, jak v tom oumìlém obleèení vypadala straidelnì. Ale byla s tím vystrojením docela spokojena.

Jetì si dám nìjaké peøí za klobouk a je ze mne hotový hajný! bruèela si spokojenì do vousù. To se rozumí, e dostanu zbrusu nové aty, a mì kníe pán tím hajným udìlá, ale tohle mi na ty moje zkouky docela dobøe staèí. A teï hajdy do lesa a bìda tomu, koho natrefím, e dìlá kníeti pánu v lese nìjakou kodu!

Kmotra lika ráznì vykroèila ze svého pelechu a pustila se rovnou do borového lesa, kam v tu dobu nejvíce chodili lidé na houby a na jahody. A nela ani deset minut a ji pøistihla v lese dvì dìti, dìvèe a hocha, sbírající houby i jahody. Jakmile je spatøila, hned se jí vousy zlostí jeily a zaèala nadávat hrubým hlasem, jak to slýchávala u myslivcù a od hajných:

Milión hrncù, brundibárù a tisíc láter starých tajtrdlíkù, kdo vám dovolil, bando nekáraná, v panským lese hledat houby, plait zvìø a dìlat kodu? Mar z lesa ven, nebo...!

Ale dìti neèekaly a hned, jak spustila své hromové láteøení, popadly koík a dbánek a nejkratí cestou hledìly se dostat z lesa ven. Kmotra lika jim sotva staèila, a tak za malou chvilièku u

stály dìti na silnici, kde se zastavily a zhluboka oddychovaly.

Kmotra lika je chvíli s úsmìkem pozorovala. Mìla radost, jak pøed ní ustraenì prchaly, ale kdy si lépe vimla jejich chudobných a záplatovaných atù, pocítila lítost a zavolala dìti zpátky: Vrate se, dìti, zpátky do lesa a nasbírejte si tìch jahod a hub, co chcete!

To já jsem jen tak ertoval a nemyslel jsem to doopravdy!

A hned potom se kmotra lika obrátila a rychlým krokem 54

odcházela, aby ustraeným dìtem zase dodala trochu kuráe. Tìilo ji, e hned napoprvé nìkdo pøed ní utekl, a také mìla radost z toho,

e dìti zavolala zase zpátky do lesa. Ale èím déle la panským lesem, tím více jí poèala vrtat hlavou mylenka, zdali se opravdu zachovala jako kníecí hajný, a se koneènì sama na sebe rozkøikla:

A to bych byla opravdu podaøený hajný! Sotva bych nìkoho z lesa vyhnala, hned bych ho zase prosila, aby el znovu do lesa dìlat kníeti pánu kodu a plait zvìø. A ba né, kmotøe hajnej, takhle by to nelo a taky bys dlouho tím hajným nebyl! A taky teï, kdy jetì nìkoho v panským lese natrefím, tak ho bez milosti posypu a bìda mu, jestli se mi sem jetì vrátí! Zahrozila pøitom holí a jetì ráznìji vykroèila na své zkuební obchùzce. Vousy mìla zjeené, pod starým zálesáckým kloboukem jí oèi zlostnì svítily a jetì si nasadila na oèi brýle, aby vypadala co moná nejpøísnìji.

Tak! A teï by se mohl nìkdo opováit pøijít mi do cesty 

pardyje kopyto! bruèela si zlostnì pod vousy. A sotva to dobrumlala, zastavila se a nastraila ui. Slyela, e si nìkdo v panském lese pohvizduje jako nìkde na pastviti.

To není pan myslivec ani hajný! pomyslela si. Z tìch by nikdo takhle v lese nepovykoval! Ale poèkej, já ti, ulièníku, ukái, jak se má chovat v panském lese!

Podle toho, e hvízdání slyela silnìji a silnìji, poznala, e se nevítaný návtìvník blíí k ní, a proto sevøela hùl pevnìji, aby byla na vechno pøipravena. Tu se náhle nìkolik krokù pøed ní rozhrnulo køoví a z nìho se vybatolil mení pán, ale tlusouèký jako soudeèek. Mìl na sobì hnìdé aty, zelený klobouk s kamzièí

tìtkou a luté boty s holínkami.

Taky nìjaký darmolap s bøíkem! blesklo hlavou kmotøe lice a jetì døíve, ne ji tlusouèký pán spatøil, rozkøikla se na nìj hlasem co moná nejsilnìjím: Tady je nìjaká cesta, ulièníku?

Neèetl jste na kraji lesa tabulku, e je lajdání lesem zakázáno? Co tu máte tedy co dìlat  sypte se hned odtud, dokud jste celý, nebo 55

vás tou bøinkovicí pøetáhnu!

Já jsem pøece kníe Dimian Halapartna, majitel tohoto panství! pøedstavoval se tlustý pán tøesoucím se hlasem.

I ty lumpe! Ty se mi tady bude vydávat za kníete pána?

Ty si bude dìlat vandu z panského hajného? Jeï u, nebo tì tou holí zastøelím! rozkøikla se kmotra lika jetì zlostnìji a hnala se s napøaenou holí na tlustého pána. Tlustý pán uvidìl jen starý, olezlý klobouk, zlostnì svítící oèi, rozjeené vousy a napøaenou hùl, proto dále u nic nevysvìtloval a radìji se dal hned na útìk.

Kmotra lika se hnala za ním a láteøila dál: Nasypu ti, lumpe, broky do nohavic! Ty bys to tu pìknì kníeti pánu zválel s tím svým bøíkem, ty bubøino! A co u jsi musel, klacku, pochytat kníeti pánu koroptví, baantù a zajíèkù, e se tak napapanej!

Tlustý pán utíkal, jak mohl nejrychleji. Prodíral se køovím, klopýtal pøes koøeny a pøes kameny a jen hledìl, aby se co nejdøíve dostal z lesa ven. Kmotra lika mu byla poøád za patami a nepøestávala láteøit a mávat holí nad hlavou, a se koneènì dostali oba z lesa ven. Tam se kmotra lika zastavila, ale tlustý pán bìel jetì hodný kus cesty po okresní silnici a ke starému dubu na køiovatce, kde se koneènì zastavil, protoe u dále nemohl utíkat.

Kmotra lika za ním vykøikla jetì nìkolik pøísných napomenutí a potom se spokojenì vracela do lesa a k svému pelechu.

Tlustý pán se posadil na kámen vedle starého dubu. Otíral si z èela pot a tìce oddychoval. A kdy si trochu odpoèinul, zvedl se pomalu z kamene a potom kráèel unaveným krokem cestou podle lesa k dolanské myslivnì. Tam byl ovem uvítán s velikou uctivostí, paní myslivcová honem shánìla unavenému kníeti pánu nìjaké obèerstvení a pan myslivec hlásil, e je v jeho revíru vechno v nejlepím poøádku.

Jo  v pìkném poøádku  co to povídáte, pane lesníku?

vybuchl kníe pán zlostnì. Vy máte ve vaem revíru pìkné zamìstnance, jen co je pravda! Zrovna teï, pøed chvilkou, mì vyhnal z lesa jeden z vaich hajných a nic na to nedbal, e jsem se 56

mu pøedstavil jako kníe Dimian Halapartna! Rozkøikl se na mne jako na vandráka, a kdybych se byl hned nedal na útìk, tak by mì byl snad zastøelil! Hnal mì, div jsem dui z tìla nevypustil, a pøitom mi nadával jako klukovi! Byl takový malý, s brýlemi na oèích, mìl na hlavì starý zválený klobouk s baantím peøím, rozjeené vousy a nadával jako straka!

Ale  prokrýlepána  Jasnosti, to není moné, aby to byl nìkdo z naeho lesního personálu. Vdy tu máme nyní jen hajného Doubka, ale ten je veliký, a mimoto byl a do teïka zde v myslivnì! hájil se ustraený pan myslivec.

A to byl kdo chtìl, nemá v lese co dìlat, kdy to nebyl ani hajný, ani myslivec! Jdìte se hned sám podívat do borového lesa nad køiovatkou, vyetøete, kdo si dovolil vyhnat mì z vlastního lesa, a pøísnì ho potrestejte! Vdy jsem z toho mohl mít smrt!

hekal kníe pán a unavenì sklesl na lavièku pøed myslivnou.

A lesník Bøezina se ihned vypravil do lesa, aby vyetøil, který lump kníete pána tak divoce prohnal.

Zatím u leela kmotra lika zase ve svém pelechu. Byla docela spokojena se svou zkoukou na hajného a kadou chvíli se dala do veselého smíchu, kdy si pøedstavila, jak toho bøicháèe hnala z lesa ven.

koda e to nevidìl ná kníe pán! mluvila sama k sobì radostnì. Ten by mìl ze mne radost a jistì by mi tu hájovnu na Malinovém vrku dal bez ádosti a hajným bych se stala naup!

Co se vak dá dìlat  kdy nevidìl, tak nevidìl! Hned zítra si napíi poøádnou ádost, ve které kníeti pánu nezapomenu pøipomenout, e u mám praxi a e tedy místo panského hajného mohu hned zastávat!

57

Jak se kníe pán div nerozsypal smíchy

Druhého dne vyhledala kmotra lika ve svém skladiti nejèistí kus papíru a potom dlouho pøemýlela, jak by tu ádost o udìlení místa hajného kníeti pánu Dimianu Halapartnovi napsala co nejzdvoøileji. Vìdìla, e musí napsat ádost velmi opatrnì, aby lesníku Bøezinovi, svému pøíznivci, nezpùsobila nìjakou nepøíjemnost. Koneènì se po dlouhém uvaování usadila ke starému paøezu, který jí slouil za psací stùl, a napsala tukou tuto ádost:

Jejich Vae Jasnosti, kníe pane Dimiane Halapartno ve zlatém zámku v Kozoradech nad Breèavou! Má úcta, Rukulíbám, Dobrýtro!

Jak se tak mezi lidma velicos semele, pøeklábosí a vykdáká, tak se taky kdesi  cosi povídalo o tom, e Vae Jasná Svìtlost potøebuje jako beran soli poøádného nového hajnýho do hájovny na Malinovým vrku!

A jak jsem u také kdesi zaslechla, pøihlásilo se Vám, Jejich Vae Milosti, prý u moc velijakejch strejcù, ale ádný prý se Vaí kníecí Svìtlosti nehodil, protoe nemìli ani petku praxe, neboli, jak se èesky øíká, zkuenosti.

Proto si myslím, e mì hned za hajnýho najmouti ráèíte, protoe já u mám praxi safrahnátskou. Zrovna vèera jsem z Vaeho Jasného lesa ráèila vyprovodit takového naparádìného panáka bubøinu se lutejma holínkama a se tìtkou za kloboukem.

Hvízdal si v Jejich lese kníete pána tak furiantsky, jako kdyby tam pás krávy, a zatím tam vlez jen tak a byl tak tlustej, e by byl zválel nejmíò polovinu Vaeho velectìného lesa. Ale já jsem na nìj hned tak ráznì vybafla, e sypal horempádem z lesa ven, div se nepøerazil, a hnala jsem ho kalupem a k tomu starému dubu na køiovatce, aby ho snad, bøicháèe navonìného, nenapadlo se zase vrátit do Vaeho milostivého lesa.

Tak si troufám v uctivosti Vám nabídnouti své hajnovské 58

sluby a slibuju, e Vám budu, kníecí milostpane, slouit vìrnì v zimì v létì, ve dne v noci a ve vední den i ve svátek!

Jsem lika, bytem na Vaem velectìném dolanském revíru u køivého dubu, a jistìe mì znáte z novin, z rádyja a z velijakých gratulací vod Vaich kamarádù barounù, hrabat a kníat pánù.

Já jsem ta poctivá lika, která vrátila panu uzenáøi pejlíkovi z Nohavic plný pytel ztracených penìz, a proto mi snad  u vech èertù  mùete vìøit, e i Vám budu poctivì slouit!

Doufám, e mé uctivé ádosti vyhovíte, a vyprouji si, abyste laskavé nabídky o tom místì hajného ráèil vloit v nedìli dopoledne do toho starého dubu na køiovatce.

S vekerou úctou k dalím slubám ochotná lika od køivého dubu v dolanském revíru v Jejich Jasném panském lese.

Kdy kmotra lika svoji ádost dopsala, pøeèetla si vechno jetì nìkolikrát od zaèátku a do konce, a uznala, e to opravdu dobøe napsala. Potom ve svém skladiti vyhledala starou obálku, na které sice byla ji napsána nìjaká adresa, ale to kmotøe lice nikterak nevadilo: K dodání Jeho svìtlé Jasnosti kníeti pánu Dimianu Halapartnovi ve zlatém zámku v Kozoradech nad Breèavou!

Pak vloila peèlivì sloenou ádost do obálky, a protoe obálka nela jetì jednou zalepit, pøevázala dopis pevnì na uzel èernou tkanièkou od boty. A k tomu jetì pøipojila lístek papíru, na který pøipsala tuto ádost:

Velectìný myslivec pan lesník Bøezina se jako jasný kníecí ouøedník uctivì ádá, aby tuto ádost laskavì a uctivì dodal Jeho kníecí Velejasnosti!

Veèer toho dne odnesla dopis i pøipojený lístek k dolanské myslivnì, tam obojí poloila do otevøeného okna a zatíila kamenem, aby to snad prùvan neodnesl nìkam do køoví. A potom nedoèkavì oèekávala nedìli, ve které se mìlo rozhodnout o celém jejím dalím ivotì! 

Kdy el lesník Bøezina pozdì veèer zavírat okno, velmi se 59

podivil, kdy na oknì nalezl dopis a popsaný papírek. A jetì více se podivil, kdy si lístek pøeèetl. Dlouho si potom prohlíel starou ukoptìnou obálku, pøevázanou tkanièkou od boty, a pøemýlel usilovnì, od koho by ten dopis pro kníete mohl asi být. Potom usoudil, e to bude asi dopis od nìkterého chudého døevorubce, a rozhodl se, e hned ráno odjede do Kozorad a dopis kníeti pánu odevzdá.

Druhý den se lesník Bøezina hlásil na lesním úøadì na kozoradském zámku a ádal, aby mohl kníeti odevzdat nìjaký dopis. Ani ho panu lesmistrovi neukázal, protoe mìl obavu, e by pan lesmistr ten ukoptìný dopis tøebas hodil do kamen, a lesník Bøezina mìl jakési tuení, e bude dobøe, kdy kníe pán ten dopis dostane.

Kníe Dimian Halapartna byl sice toho dne ve velmi dobré náladì, ale kdy spatøil tu umazanou obálku pøevázanou starou tkanièkou od boty, skoro se ji zdráhal vzít do ruky. Ale poctivá tváø lesního Bøeziny a touha po nìjakém vzruení dodaly mu tolik odvahy, e dopis pøijal a pøeèetl. Lesník Bøezina pøitom hledìl s napjatou zvìdavostí na kníete pána, jak se bude po pøeètení tváøit, a byl velmi pøekvapen, kdy se kníe pán nejen ani trochu nezamraèil, ale dal se pøímo do tak bouølivého smíchu, e si hned musel sednout do lenoky, aby se smíchy nerozsypal.

Lesník Bøezina trpìlivì èekal, a se kníe pán dosyta vysmìje, ale kníe pán se nemohl uklidnit. Znovu a znovu se dával do hlasitého smíchu a smál se tak upøímnì, e mìl oèi plné slz a svíjel se v lenoce jako íala. A lesník Bøezina se musel také usmívat, aèkoliv se pøemáhal, jak mohl nejvíce.

Koneènì se kníe pán dosyta vychechtal. Utøel si uslzené oèi a potom vesele promluvil: Vy asi nemáte potuchy, kdo mi to píe, milý pane lesníku. Hned vám to prozradím, ale døíve se vám musím omluvit, e jsem vám pøedevèírem vytýkal, e máte patný personál a nepoøádek v lese. Teï vechno, co jsem vám tak unáhlenì vytkl, odvolávám, protoe u nyní vím, kdo mì tak 60

nemilosrdnì vyhnal z mého vlastního lesa. Chachacha! Èlovìk by se ztrhal smíchy! Tak  a teï u nebudu dále napínat vai zvìdavost a øeknu vám to: Nebyl to tedy nikdo z vaich zamìstnancù, ani to nebyl nìjaký zlomyslný lajdák, ale byla to ta podaøená kmotra lika od køivého dubu! Chachacha! Kulíte oèi, jako byste tomu nevìøil, ale tady mi to sama píe èerné na bílém, sama se k tomu pøiznává a také píe, proè to vlastnì udìlala. Cha

chacha!

A teï si, pane lesníku, tamhle pìknì sednìte, abyste se snad pøekvapením nerozsypal, a poslouchejte! Ta lika mi tu píe, e by chtìla být v mých slubách hajným, a hned ádá o pøidìlení hájovny na Malinovém vrku. A na dùkaz, e by slubu hajného mohla dobøe a s úspìchem zastávat, mi oznamuje, e u z lesa vyhnala naparádìného bubøinu se lutýma holínkama! Chacha

cha! pane lesníku, já se smíchy dnes jistì rozsypu, kdy si pomyslím,

e mì z vlastního lesa vyhnala lika pøestrojená za hajného.

Rozumíte, pane lesníku, ten naparádìný bubøina jsem byl já sám a v tom eru a v tom leknutí, kdy se na mne rozpøáhla holí, jsem nepoznal, e je to jen lika!

Ale tím znovu zase dokázala, jaký je chlapík, a kdybych se nebál posmìchu, tak bych celou tu pøíhodu dal zase k dispozici rádiu i novinám. Ale takhle bude lépe, kdy to vyøídíme hned a beze veho roztrubování. Tak se, milý pane lesníku, nelekejte a vezmìte na vìdomí, e liku od køivého dubu pøijímám do svých slueb a pøidìluji ji uprázdnìnou hájovnu na Malinovém vrku, kdy tak o ni stojí! Nic na mne nekulte oèi  ta lika bude lepí hajný ne

vichni ti ostatní uchazeèi  a dbejte na to, aby byla hájovna pro ni ihned upravena, protoe její ádost bude pøíznivì vyøízena a zpráva o tom jí bude dodána do toho starého dubu na køiovatce, jak si sama pøeje. Zároveò bude také vyzvána, aby se v nedìli odpoledne dostavila do vaí myslivny, aby se mi pøece také pøedstavila. Tak, a tím je vechno vyøízeno! Vy, pane lesníku, jako její budoucí pøedstavený mi ruèíte, e bude o liku øádnì postaráno, e jí nikdo 61

neublíí a e jí také nebude nikdo její slubu ztìovat. A nyní vás propustím, pane lesníku, a v nedìli odpoledne u vás na shledanou!

Lesník Bøezina pøekvapením ani nevìdìl, jak se tehdy vypotácel z pracovny kníete pána. Ale jetì vìtí rozruch, úas a pøekvapení vzbudil rozkaz kníete pána v lesním úøadì. Pan lesmistr leknutím div nespadl ze idle, kdy mu komorník pøinesl písemný rozkaz kníete pána, aby uprázdnìné místo hajného bylo udìleno lice od køivého dubu, a také vichni ostatní pánové v lesním úøadì div e si hlavy neukroutili. ukali si prsty do èela a eptali si pøitom dùvìrnì, e kníe pán u je starý a dìtinský èlovìk.A tak bylo i na lesním úøadì jmenování liky kníecím hajným ihned vyøízeno, protoe si nikdo z úøedníkù netroufal v nìèem kníeti pánu odporovat.

V nedìli ráno zøízenec lesního úøadu odnáel velkou zapeèetìnou obálkou ze zámecké kanceláøe, a kdy doel na køiovatku nedaleko dolanské myslivny, vyhledal starý dub s vykotlanou dutinou a vloil opatrnì do té dutiny onu zapeèetìnou obálku.

62

astný ivot na Malinovém vrku

V nedìli ji od èasného rána leela kmotra lika v køoví nad køiovatkou a tamodtud upøenì hledìla na silnici vedoucí od Kozorad kolem starého dubu k Nohavicím. Vyhlíela touebnì poslíèka ze zámecké lesní kanceláøe, a kdy jej koneènì spatøila, byla by se mu nejradìji rozbìhla naproti. Tak byla zvìdavá na vyøízení své ádosti. A sotva vloil velké psaní do starého dubu a zase zmizel v záhybu silnice, vyrazila ze svého úkrytu, nìkolika skoky sbìhla k dubu, vytáhla dopis a hned zase pádila zpìt k svému doupìti. Pracky se jí rozèilením tøásly, kdy jakousi starou kudlou rozøezávala obálku a z ní vytahovala popsaný arch papíru.

Sotva vak pøeèetla v dopise první øádek, dala se radostí do tak divokého skákání, e hlavou a tloukla o strop pelechu, a vecky krámy, které mìla leckdes povìeny nebo poloeny, padaly na zem a rozbíjely se. Ale kmotra lika na to nedbala. Co jí také záleelo na nìkolika lesklých støepech, kdy mìla u jistotu,

e v tom pelechu ji zùstávat nebude a postìhuje se do hezké hájovny, kterou si parádnì zaøídí poøádným nábytkem, a nebude u více jíst na starém paøezu.

Kdy se dosyta vyskákala a vydovádìla, dala se znovu do ètení dopisu, ale s tou první vìtou se poøád mazlila jako dìvèátko s panenkou. A nedivte se, milé dìti, vdy tam  prokrýlepána 

stálo èerné na bílém:

Z naøízení Jeho Jasnosti kníete Pafnuce Dimiana Halapartny, majitele panství kozoradského, se Vám oznamuje, e Vae ádost o udìlení místa hajného v hájovnì na Malinovém vrku byla rozhodnutím Jeho Jasnosti pøíznivì vyøízena a místo ono se Vám udìluje.

Této vìty, pro ni tak líbeznì znìjící, se nemohla ani nabait a èetla ji snad stokrát za sebou. A byla by ji snad èetla tisíckrát, kdyby si byla pojednou nevzpomnìla, e se musí jít odpoledne 63

pøedstavit samému kníeti pánu do dolanské myslivny, jak to bylo v dopisu z lesního úøadu naøízeno. Stálo tam pøece jasnì a zøetelnì,

e se má pøesnì o tøetí hodinì odpolední dostavit do dolanské myslivny, aby vyslechla jetì nìkterá pøání kníete pána.

Rychle si tedy pøeèetla dopis jetì jednou a potom se zaèala strojit a upravovat na tu vzácnou návtìvu. Nejdøíve se peèlivì a èistì umyla a potom se zaèala strojit do toho hajnovského úboru, ve kterém byla nastrojena, kdy vyhnala z lesa kníete pána.

Nakonec i brýle si na nos nasadila, aby pøece vánì a moudøe vypadala, a potom se nedoèkavì procházela pøed svým pelechem.

Stále se dívala na stín vysoké borovice, podle kterého vdy pøesnì poznala, kolik je hodin, a se koneènì doèkala, e stín ukazoval,

e je pùl tøetí. A potom se s tlukoucím srdcem vydala na cestu k dolanské myslivnì.

Zatím ji pøed myslivnou na lavièce sedìl kníe pán a s chutí upíjel z malovaného hrnku hustou smetanu. Byl ve velmi dobré náladì a stále øíkal panu myslivci, jak je na tu podivnou liku zvìdav a jak se na ni tìí. Povídal, e takovou liku nemá ani ádný císaø pán. A tu rázem tøetí hodiny, zrovna kdy se kníe pán podíval na hodinky, objevila se pøed obìma pány kmotra lika. Sotva ji kníe pán spatøil, dal se ihned do nehorázného smíchu a také pan myslivec se musel smát, kdy uvidìl, jak je vystrojena. Ale kmotra lika se pojednou zarazila: ne proto, e se oba páni smáli, ale proto,

e v kníeti pánu hned poznala onoho tlustého pána, kterého tak hrubì z lesa vyhnala! Leknutím se pod ní nohy roztøásly. U se chtìla dát na útìk, ale vtom kníe pán vstal, vzal ji za packu a vesele jí potøásl.

Pìknì vítám, hajný Liko! uvítal ji vlídnì. Pìknì vítám a velice mì tìí, e vás koneènì také poznávám. Tolik jsem u

toho o vás slyel, e jsem byl velmi na vás zvìdav, a mám radost,

e budete v mých slubách. Nastoupit slubu mùete tøebas hned, ta stará hájovna  jakpak se tam, ke vem kozlùm, øíká? Já jenom 64

vím, e je to nìkde, kde dávají liky dobrou noc  ale to je zas opravdu povedené, pane lesní , budeme tam od nynìjka tak øíkat, protoe tam teï opravdu bude lika dávat: ,Dobrou noc! Ta hájovna se vám øádnì celá upraví podle vaeho pøání, abyste se tam cítila spokojena. To vechno obstará zde pan lesní Bøezina a na toho se také se vím obrate. Musíte mít pøece zbrusu nový oblek a tenhle mundúr zase vrate tomu hastroi, který vám jej jistì prozatím jen zapùjèil. Musíte pøece vypadat jako øádný kníecí hajný, a proto také dostanete pìknou novou malou puku. Nu a máte snad sama nìjaká pøání?

Nejdøíve mám pøání  Vae kníecí Svìtlosti, abyste mi laskavì odpustil, e jsem Vai Velectìnost z vaeho vlastního lesa tak hrubiánsky vyhnala! koktala rozèilená kmotra lika.

To jste, hajný Liko, dobøe udìlala! se smíchem øekl kníe pán. Já jsem se tak aspoò dùkladnì pøesvìdèil, jak jste odváná, a proto jsem vás bez dlouhého rozmýlení hned za hajného ustanovil. Já doufám, e i nadále budete tak pøísná a ostraitá!

Slibuji Vaí kníecí Eleganci, e tu slubu vdy poctivì budu ráèit zastávat! slibovala kmotra lika. Ale mám ke kníecí dùstojnosti malou prosbu: prosím, abych nemusela z lesa vyhánìt chudé dìti, které sbírají houby, jahody, maliny a jiné vìci, a také abych nemusela honit staré babièky, kdy si pøijdou nasbírat otýpku spadaného chrastí. Vae Vysokost také o to nijak nezchudne a já budu dbát, aby jinak kodu v lese nedìlaly. A potom mám jetì jednu prosbu: abych nemusela s sebou nosit opravdickou puku!

Snad mi prozatím, Vae kníecí Spanilosti, staèí, kdy budu mít poøádnou bezovou bouchaèku!

Kníe pán jen mávl rukou a kývl na znamení, e ke vemu svoluje. Potom vyzval kmotru liku, aby se posadila a nìco vypravovala o svém mládí a o svém ivotì. A kníe pán byl velmi pøíjemnì pøekvapen, kdy slyel, e byla vychována u hajného Vobinuky. A potom se smál, a se ohýbal, kdy kmotra lika vyprávìla, jak si z kanceláøe pana myslivce telefonovala panu 65

pejlíkovi o unku; jak mu napsala, e jí ta unka tak zachutnala,

e si pro tu druhou sama pøijde k nìmu do Nohavic, a jak to chytøe tehdy provedla. A také se zmínila o tom, jak se s ním poctivì vyrovnala, kdy mu navrátila plnou taku penìz, kterou v lese ztratil. Ale nejvíce se starý kníe nasmál, kdy mu kmotra lika povídala, jak dìlala zkouku na hajného a jak ho samotného z vlastního lesa horempádem vyhnala.

Potom dal kníe pán vem sbohem a odjel. A sotva koèár odhrèel, pøibìhl odnìkud Venouek a údivem si div oèi nevykoukal, jak si kmotru liku prohlíel. A co teprve kdy pan myslivec navzájem oba pøedstavil a kmotra lika na Venouka promluvila.

Od té chvíle se nemohl hoík od ní ani odtrhnout a drel se jí stále za packu, i kdy ji myslivcova paní pozvala na malé obèerstvení.

Ale také kmotra lika mìla velkou radost, e hned pøi prvním setkání ji má Venouek rád. Na to pøitom nevzpomnìla, e Venouek o ní èasto slyel vypravovat, e ji dávno zná a e je udivený spí nad její lidskou øeèí, chùzí a podivným ustrojením.

A nejen Venouek, ale i pan myslivec i jeho paní byli velmi pøekvapeni jejím sluným chováním, chytrostí a zøetelnou lidskou mluvou. Stále se jí vichni vyptávali, jak se u Vobinukù mìla, proè utekla a jak se potom v lese ivila. A zase znovu musela vypravovat, jak nad panem pejlíkem zvítìzila, jak ji za to nenávidìl a jak se s ním zas pøátelsky vyrovnala. A to se ví, e u ji z myslivny nepustili, aby jako hajný spala v kdovíjakém pelechu, a na veliké Venoukovy prosby jí ustlali v jeho lonici. A je opravdu kupodivu,

e byli k ní pro její chování tak dùvìøiví, e ji nechali s Venoukem spát. Druhého dne chtìl pan myslivec pøedstavit kmotru liku také svým obìma psùm, Brokovi a Dunajovi. Chtìl jim pøísnì nakázat,

e kmotøe lice nesmìjí ublíit, ale kmotra lika to provedla dùkladnìji: pøeèetla jim ve psí øeèi dopis od kníete pána, který oba psi vyslechli s uctivou pozorností, a potom se jim sama pøedstavila jako novì jmenovaný hajný. Pøitom je pan myslivec 66

pozoroval, e si trochu podezøele prohlíejí její hastroské ustrojení; proto poslal ihned pro krejèího, aby lice co nejdøíve uil pøimìøený oblek. Z Venoukových starích vìcí vyhledali myslivcovi klobouèek a malé boty a kmotra lika byla slunì ustrojena. Jenom jí chybìla jetì bezová bouchaèka a tu také dal pan myslivec od døevorubce udìlat.

Také hájovnu na Malinovém vrku dal pan myslivec hned dùkladnì opravit a zatím byla kmotra lika u myslivcù hostem.

Chodila s Venoukem na procházky, hrála si s ním, a Venouek si ji v krátkém èase tak velice zamiloval, e nechtìl o tom ani slyet, aby odela do svého nového domova. Pøitom si kmotra lika také zala do svého starého pelechu, aby si odnesla nìkteré drobnosti na památku, a také proto, aby myslivcovùm nenápadnì vrátila to vypùjèené rádio. A pøitom si umínila, e jim nahradí i ty dvì druhé vìci, které si vypùjèila: gramofon a kouzelný stoleèek.

Zatím byla hájovna na Malinovém vrku ji tak upravena,

e se kmotra lika mohla do ní pøistìhovat. Mnoho práce jí to stìhování nedalo, protoe skoro nic nemìla, ale v hájovnì bylo pro ni na rozkaz kníete pána vecko tak upraveno, aby se jí tam hodnì líbilo.

Kdy se kmotra s myslivcovou rodinou louèila, byla velmi dojata. Srdeènì a vdìènì dìkovala paní myslivcové za milé pohostinství a zvala ji upøímnì, aby také nìkdy zavítala do jejího domova. Také panu myslivcovi dìkovala, e ji nikdy nepronásledoval a jí neublioval.

Velmi nerad se s ní louèil Venouek, ale pøestal plakat, kdy

mu rodièe slíbili, e ji bude èasto s otcem navtìvovat. Pan myslivec kmotru liku sám do hájovny dovedl a jako její pøedstavený jí ukázal hranice lesa, který mìla za povinnost hlídat. Kmotra lika pøitom slibovala, e jí do lesa nesmí pøijít ani noha, která by tam chtìla kodit, a na dùkaz své pøísnosti vystøelila ze své bezové bouchaèky.

A jetì vám musím, milé dìti, povìdìt, e se s ní stìhoval 67

do hájovny i starý Matìj z dolanské myslivny, kterého s ní pan myslivec proto poslal, aby se jí tam nestýskalo, a také proto, aby vyøizoval velijaké posílky. Starý Matìj s ní el rád, nebo si ji za tìch pár dnù velmi oblíbil a tìil se, jak tam budou spolu spokojenì hospodaøit. Byl to starý kuchaø a hned první den ukuchtil znamenitý obìd z bohatých zásob, které tam dal kníe pán den pøedtím ze zámku dopravit.

Kmotra lika byla velmi spokojena. Hájovna se jí líbila a také slubu snadno zastávala. Matìj dobøe vaøil a kmotra lika mu za to dopøávala zase hojnost tabáku, aby také on byl u ní spokojen.

Pan myslivec k ní pøicházel skoro kadý den a vdy pøivedl s sebou Venouka, aby se s kmotrou likou potìil. Také sám kníe pán brzy do hájovny zavítal, aby se kmotry liky zeptal, jak je ve slubì spokojena a co by si jetì pøála. Posedìl si hodnì dlouho na lavièce pod velikým bukem a poøád se chechtal tomu, jak ho kmotra lika z lesa vyprovodila. Liboval si, jak se mu tam krásnì sedí, a sliboval,

e tam pøijde èastìji, protoe si s kmotrou likou rozumnìji popovídá ne s ostatními kníaty, hrabaty a barony. Proto také bez dlouhého rozmýlení svolil, e do hájovny zaøídí vecko, o co hned pøi dobré vùli kmotra lika poádala: rádio, gramofon i telefon, a to proto, aby jí pokadé svou návtìvu mohl oznámit.

Byla tedy kmotra lika se svou slubou spokojena, a jestlie si jetì nìco pøála, tak to bylo jenom to, aby ji jako panského hajného vidìl hajný Vobinuka, Rùenka a Jeník a oba ti huòatí hafani Hektor a Sultán.

A její pøání se vyplnilo døíve, ne se nadála. Asi za ètrnáct dní potom, co nastoupila slubu panského hajného, potkala na své dopolední obchùzce lesem dvì dìti. Kmotra lika ihned poznala, e jsou to dìti hajného Vobinuky Jeník a Rùenka, ale dìti liku nepoznaly. Prohlíely si ji s velkým údivem a pøekvapením nemohly ani promluvit. Také kmotra lika na nì chvíli hledìla s radostným úsmìvem a pro velkou radost z toho setkání si ani nevzpomnìla, e také umí mluvit lidskou øeèí.

68

To je jako nae lika! promluvil koneènì Jeník stísnìným hlasem. Ale  co se to s ní stalo? Kde vzala ty krásné myslivecké

aty? Vdy vypadá jako ná tatínek nebo pan myslivec Bøezina!

A brýle, boty a také nìjakou podivnou puku! A prokrýlepána  pacíruje si tu klidnì po lesní cestì jako nìkde na návsi! eptala bratøíèkovi Rùenka. A hned potom k lice vlídnì promluvila: Liko, litièko, jsi to opravdu ty a poznává nás?

A teï jistì víte, milé dìti, e ji ani v duchu nenapadlo, e by jí lika mohla na to odpovìdìt, a proto se ona i její bratøíèek div leknutím a pøekvapením nesvalili do kyprého mechu, kdy na nì opravdu promluvila: I jsem to ta lika a poznávám vás, Jeníku a Rùenko! Vy si ani nedovedete pøedstavit, jakou mám radost,

e se s vámi shledávám! Od té doby, co jsem od vás tak najednou a bez rozlouèení utekla, jsem na vás stále vzpomínala a tìila se na tu chvíli, kdy se s vámi zase shledám. Ale teï ji nejsem obyèejná lika, jak snad vidíte, a jsem skuteèný panský hajný ve slubách kníete pána Pafnuce Dimiana Halapartny. A vy budete tak hodné a pùjdete se mnou do mé hájovny, abych vám to mohla dokázat!

Ale obì dìti byly tím vím tak pøekvapeny, e se nemohly ani hnout, a teprve kdy je kmotra lika vzala za ruce, probraly se trochu z toho udivení a jako ve snách ly za likou k její hájovnì.

A snad to bylo tím, e byla kmotra lika obleèena jako jejich tatínek,

e se obì dìti brzy ze svého ustrnutí tak vzpamatovaly, e nejen pozornì poslouchaly, co jim cestou vykládala, ale samy také se jí zaèaly na mnohé vìci vyptávat: proè od nich utekla, jak potom byla iva a jak to dokázala, e se stala kníecím hajným.

Zatím doly do hájovny, a kdy s pomocí Matìjovou kmotra lika dìti náleitì pohostila, nastalo hned nové vyptávání. A tu se kmotra lika dozvìdìla, e ve staré hájovnì se celkem nic nezmìnilo a e jsou tam stále vichni zdrávi.

Jenom psy budeme mít nové, povídá smutnì Rùenka.

Kníe pán dá tatínkovi nìjaký nový druh loveckých psù a ty staré musíme dát pryè! Kdo ví, ke komu teï pøijdou, staøí chudáci!

69

Budou muset tahat vozík nìjakému mlékaøi nebo potulnému brusièi a z hladu jistì ani nevyjdou. Ach  ubohý Sultáne a Hektore! Tìko se budeme s vámi louèit a vy jistì také neradi od nás pùjdete pryè!

A Jeník k tomu dodal zamylenì: Tìm se bude dlouho stýskat po lesích, kdy v nich celý ivot proili. A mnì se také bude stýskat po tìch milých kamarádech.

Potom bylo chvíli ticho. Dìti mìly hlavy sklonìny a také kmotra lika mìla hlavu v packách, jako by o nìèem usilovnì pøemýlela. Ale pak se náhle zvedla a promluvila k dìtem vesele:

U jsem na to pøila, milé dìti! Já si ty dva staré brachy vezmu sama do sluby, protoe nìjaké psy také mít musím a s nìjakými mladými tìòaty se zlobit nebudu. Tak víte co? Já si pro nì v nedìli k vám zajdu a tím bude vechno vyøízeno k veobecné spokojenosti. Já budu mít psy, které dobøe znám, a vám se po nich u tak stýskat nebude, kdy budete vìdìt, kde jsou a e se s nimi dobøe zachází. A mùete je u mne vidìt, kdykoliv budete chtít  vdy mì snad pøijdete také èasto navtívit!

Z toho ovem mìly dìti velkou radost. Dìkovaly kmotøe lice za to dobrodiní a radostnì ji objímaly. Øíkaly jí, jak se tìí na její návtìvu a jak budou rodièe pøekvapeni, a o ní vecko uslyí a a ji také uvidí. A tak se v radostném povídání pøiblíila chvíle, kdy se dìti s kmotrou likou musely rozlouèit. Znovu jí pak dìkovaly, e se ujme tìch ubohých psù, a znovu a znovu jí øíkaly, jak jsou rády, e se s ní opìt shledaly, e se má dobøe a e se mohou èasto navtìvovat. Kmotra lika je kus cesty vyprovodila a pak se s nimi srdeènì rozlouèila. Dìti radostnì spìchaly k domovu a kmotra lika kráèela volnì k své hájovnì.

O nejblií nedìli potom nastalo ve staré hájovnì U pìti bukù velké vzruení. Rodièe Rùenky i Jeníka byli sice u dost na to pøipraveni, èím se lika stala a e po lidsku mluví, ale kdy se kmotra dostavila v plné parádì a dala jim po lidsku pozdravení, nemohli jí úasem a rozèilením ani podìkovat. Také psi Hektor a Sultán byli jejím zjevem tak udiveni, e zapomnìli na ni 70

vytìknout a boulili na ni vykulenými kukadly. Zato dìti ji u

pøivítaly jako starou známou a s jásotem si ji vedly do svìtnice.

Tam ji nejdøív øádnì pohostili a pak nebylo øeèem, povídání a vyptávání konce. Hajný Vobinuka øíkal lice kolego a choval se k ní velmi zdvoøile, kdy slyel, jak ji má kníe pán rád, ale také se smál, a se ohýbal, kdy mu povìdìla, jak vyhnala kníete pána z jeho vlastního lesa. A tak jim vem krásnì ubìhlo to nedìlní odpoledne, a neli se nadáli, nastával veèer. A tu ne se rozlouèili, poádala kmotra lika hajného Vobinuku o ty dva zestárlé hafany.

To hajného velmi potìilo, protoe mu také bylo psù líto, a milerád je kmotøe lice daroval. Mìl jen starost, zdali s ní budou chtít jít, ale kmotra lika ho hned pøesvìdèila, e s ní pùjdou velmi rádi. Vyla s hajným na dvùr pøed jejich boudy a tam k nim promluvila ve psí øeèi. Oba psi svìsili ohony a hledìli zahanbenì k zemi, kdy jim øekla, kdo vlastnì ona je a èím se stala. A jetì více zesmutnìli, kdy jim povìdìla, e je hajný musí dát na rozkaz kníete pána nìjakému potulnému brusièi, ale hned zase veseleji zvedli hlavy, kdy jim vlídnì oznámila, e si je odvede do své hájovny na Malinovém vrku.

Smutnì a tìce se pak oba psi louèili se svým starým domovem a pak li poslunì za svým novým pánem, protoe jim bylo milejí zùstat dále v lese neli se kdovíkde plahoèit. li za ní se sklopenými hlavami a kadou chvíli se na sebe tak podívali, jako by si povídali: To se to na tom svìtì podivnì mele! Nemìli dost dobré svìdomí a stydìli se za to, e liku tak prohánìli, a mìli obavu, e jim to lika zas poøádnì oplatí.

Toho se vak nedoèkali. Kmotøe lice postaèilo, kdy vidìla, jak toho oba litují, jak s opravdovým obdivem uznávají její nadvládu a ochotnì vyplòují kadé její pøání. Za to jim pøála dostatek jídla a také je moc nehonila. Práci s nimi mìla usnadnìnou tím, e jim mohla vechno poøádnì vyloit ve psí øeèi a e také psi jí mohli své poznatky snadno a srozumitelnì ohlásit. Starý Matìj si je brzy také oblíbil, a tak tam vichni ili v té hájovnì docela 71

spokojenì.

Kdy nemìla kmotra lika zrovna slubu, poslouchala gramofon a rádio nebo si telefonovala s myslivcovým Venoukem.

On ji také pøicházíval èasto navtívit, a kdy se tam nìkdy seel s dìtmi hajného Vobinuky, ozývala se hájovna na Malinovém vrku smíchem, jásotem, halasem a tartasem. To vdy kmotra lika zapomnìla, e je panským hajným, a dovádìla se svými psy jako se sobì rovnými kamarády. Zatím starý Matìj kuchtil nìco dobrého, a kdy vidìl, e se ta ouel ji dost unavila, zavolal je do svìtnice a vem podal obèerstvení.

A tak plynul kmotøe lice ivot spokojenì, bez starosti, jak bude zítra, a s vìdomím, e si to ve také zaslouí. Vak jí kníe pán pøi svých èastých návtìvách stále opakoval, jak je s její slubou spokojen, a vdy se znovu a znovu na lavièce pod starým bukem chechtal, a se ohýbal, kdy pøipomnìl kmotøe lice, jak ho tenkrát kalupem hnala z jeho vlastního lesa.

72

OBSAH

V hájovnì U pìti bukù

2

Nový domov

10

Nezdaøený rybolov

13

Dobrodruství s kouzelným stoleèkem

16

Èertovský gramofon

22

Sláva telefonu!

29

Smìlý dopis a sázka

32

Nebezpeèná výprava do Nohavic

35

Poklad na silnici

41

Kmotra lika se stává slavnou

46

Podaøená zkouka na hajného

53

Jak se kníe pán div nerozsypal smíchy

57

astný ivot na Malinovém vrku

62

73

Document Outline

- O chytré kmotře lišce

- V hájovně U pěti buků

- Nový domov

- Nezdařený rybolov

- Dobrodružství s kouzelným stolečkem

- Čertovský gramofon

- Sláva telefonu!

- Smělý dopis a sázka

- Nebezpečná výprava do Nohavic

- Poklad na silnici

- Kmotra liška se stává slavnou

- Podařená zkouška na hajného

- Jak se kníže pán div nerozsypal smíchy

- Šťastný život na Malinovém vršku

- Obsah

- Atheneum na WWW

Table of Contents

O chytré kmotře lišce

V hájovně U pěti buků

Nový domov

Nezdařený rybolov

Dobrodružství s kouzelným stolečkem

Čertovský gramofon

Sláva telefonu!

Smělý dopis a sázka

Nebezpečná výprava do Nohavic

Poklad na silnici

Kmotra liška se stává slavnou

Podařená zkouška na hajného

Jak se kníže pán div nerozsypal smíchy

Šťastný život na Malinovém vršku

Obsah